               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 20.10.2020
            COM(2020) 655 final
            2020/0294(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Comitetului mixt de cooperare vamală UE-Canada cu privire la adoptarea deciziei privind recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.Obiectul propunerii

               Prezenta propunere se referă la decizia de stabilire a poziției care urmează să fie adoptată în numele Uniunii în cadrul Comitetului mixt de cooperare vamală UE-Canada cu privire la adoptarea avută în vedere a unei decizii privind recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați.

               2.Contextul propunerii

               2.1.Acordul dintre Uniunea Europeană și Canada privind cooperarea vamală și asistența reciprocă în probleme vamale și Acordul dintre Uniunea Europeană și Canada privind cooperarea vamală sub aspectele referitoare la securitatea lanțului de aprovizionare

               Acordul dintre Comunitatea Europeană și Canada privind cooperarea vamală și asistența reciprocă în probleme vamale (denumit în continuare „CMAA”) are scopul de a dezvolta cooperarea vamală bilaterală care acoperă toate problemele legate de aplicarea legislației vamale și de a furniza temeiul juridic pentru asistența administrativă reciprocă. CMAA a intrat în vigoare în 1998.

               2.2.Acordul dintre Uniunea Europeană și Canada privind cooperarea vamală sub aspectele referitoare la securitatea lanțului de aprovizionare

               Acordul dintre Uniunea Europeană și Canada privind cooperarea vamală sub aspectele referitoare la securitatea lanțului de aprovizionare (denumit în continuare „SCSA”) are ca scop îmbunătățirea practicilor din domeniul securității lanțului de aprovizionare care cresc eficiența vămilor în vederea asigurării securității întregului lanț de aprovizionare și a facilitării comerțului bilateral legitim. SCSA a intrat în vigoare în 2014.

               2.3.Comitetul mixt de cooperare vamală

               Comitetul mixt de cooperare vamală (denumit în continuare „JCCC”), instituit în temeiul articolului 20 din CMAA, este alcătuit din reprezentanți ai autorităților vamale ale UE și ale Canadei. În temeiul articolului 5 din SCSA, JCCC este împuternicit să adopte decizii privind recunoașterea reciprocă a tehnicilor de gestionare a riscurilor, a normelor privind riscurile, a controalelor de securitate și a programelor de parteneriat comercial.

               2.4.Actul avut în vedere al Comitetului mixt de cooperare vamală

               În cadrul celei de a cincea reuniuni, programată să aibă loc în toamna anului 2020, JCCC urmează să adopte o decizie privind recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați (denumită în continuare „actul avut în vedere”).

               Scopul actului avut în vedere este de a consolida securitatea de-a lungul întregilor lanțuri de aprovizionare internaționale, permițând autorităților vamale să pună în aplicare controale la frontieră mai eficace, facilitând totodată comerțul legitim.

               Actul avut în vedere va deveni obligatoriu pentru părți, în conformitate cu articolul 5 din SCSA coroborat cu articolul 20 din CMAA.

               3.Poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii

               Legislația Uniunii Europene referitoare la operatorii economici autorizați (AEO) a fost introdusă printr-o modificare adusă Codului Vamal Comunitar al Uniunii Europene [Regulamentul (CE) nr. 648/2005, adoptat în aprilie 2005]. Cadrul juridic actual pentru Programul privind operatorii economici autorizați este inclus în Codul vamal al Uniunii și în dispozițiile sale de punere în aplicare [Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013; Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/2447 al Comisiei din 24 noiembrie 2015; Regulamentul delegat (UE) 2015/2446 al Comisiei din 28 iulie 2015] și este completat de Orientările privind AEO care au fost adoptate și sunt actualizate periodic în cadrul Grupului de experți vamali. Obiectivul programelor de parteneriat comercial precum AEO este de a oferi facilități comercianților care demonstrează eforturi depuse în vederea îndeplinirii angajamentelor lor ca parte din lanțul internațional de aprovizionare. În conformitate cu baza de date a operatorilor economici autorizați din UE, până la sfârșitul anului 2019, peste 9 000 de societăți din UE au primit certificate AEO pentru securitate și siguranță.

               Recunoașterea reciprocă a programelor de parteneriat comercial sporește securitatea de-a lungul întregului lanț de aprovizionare și facilitează schimburile comerciale. Recunoașterea reciprocă consolidează abordarea convenită în Cadrul de standarde privind securitatea și facilitarea comerțului (denumit în continuare „cadrul SAFE”) al Organizației Mondiale a Vămilor (OMV). Această recunoaștere răspunde solicitării comunității de afaceri din UE și din întreaga lume de a pune în aplicare standardele în același mod și de a evita proliferarea cerințelor și a practicilor specifice fiecărei țări.

               Recunoașterea reciprocă a programelor de parteneriat comercial ale UE și ale Canadei este un proiect de cooperare vamală bilaterală de lungă durată, care este susținut de societăți din UE implicate în comerțul transatlantic cu Canada, precum și de statele membre ale UE și Canada. Activitatea privind recunoașterea reciprocă a fost inițiată de Comisie și de Agenția Canadiană pentru Servicii de Frontieră (CBSA) în 2014, odată cu intrarea în vigoare a SCSA. S-a efectuat o comparație amănunțită între Programul de parteneriat pentru protecție al Canadei și Programul Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați, care a inclus mai multe vizite comune de validare în UE și în Canada. Evaluarea echivalenței dintre Programul de parteneriat pentru protecție al Canadei și Programul Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați a fost finalizată în 2015, iar concluziile privind echivalența programelor au fost reconfirmate în 2019, când ambele părți și-au furnizat reciproc informații referitoare la evoluțiile recente înregistrate în cadrul programele lor de parteneriat comercial.

               În Declarația comună de la summitul UE-Canada care a avut loc în perioada 17 – 18 iulie 2019 s-a subliniat faptul că UE și Canada au fost mulțumite de evoluția negocierilor în direcția recunoașterii reciproce a programelor privind operatorii economici autorizați, astfel încât s-au angajat să încheie rapid acordul de recunoaștere reciprocă. De asemenea, s-a declarat că recunoașterea reciprocă ar simplifica procedurile la frontieră și ar crește gradul de securitate a lanțului de aprovizionare pentru întreprinderile canadiene și europene înregistrate și, alături de Acordul economic și comercial cuprinzător UE-Canada, va facilita în continuare comerțul bilateral transatlantic.

               4.Temeiul juridic

               4.1.Temeiul juridic procedural

               4.1.1.Principii

               Articolul 218 alineatul (9) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) prevede posibilitatea adoptării unor decizii de stabilire a „pozițiilor care trebuie adoptate în numele Uniunii în cadrul unui organism creat printr-un acord, în cazul în care acest organism trebuie să adopte acte cu efecte juridice, cu excepția actelor care modifică sau completează cadrul instituțional al acordului”.

               Conceptul de „acte cu efecte juridice” include actele care au efecte juridice în temeiul normelor de drept internațional aplicabile organismului în cauză. Sunt incluse, de asemenea, instrumentele care nu au un caracter obligatoriu în temeiul dreptului internațional, dar care „au vocația de a influența în mod decisiv conținutul reglementării adoptate de legiuitorul Uniunii”
                  1
               .

               4.1.2.Aplicarea la cazul în discuție

               JCCC este un organism instituit printr-un acord, și anume CMAA.

               Actul pe care JCCC este invitat să îl adopte este un act cu efecte juridice.

               Actul avut în vedere va fi obligatoriu în temeiul dreptului internațional, în conformitate cu articolul 5 din SCSA coroborat cu articolul 20 din CMAA.

               Actul avut în vedere nu completează și nu schimbă cadrul instituțional al CMAA.

               Prin urmare, temeiul juridic procedural al propunerii de decizie este articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               4.2.Temeiul juridic material

               4.2.1.Principii

               Temeiul juridic material al unei decizii adoptate în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE depinde în primul rând de obiectivul și de conținutul actului avut în vedere cu privire la care se adoptă o poziție în numele Uniunii. În cazul în care actul avut în vedere urmărește două obiective sau include două elemente, iar unul dintre aceste obiective sau elemente poate fi identificat ca fiind obiectivul sau elementul principal, iar celălalt obiectiv sau element are mai degrabă un caracter accesoriu, decizia adoptată în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE trebuie să se întemeieze pe un singur temei juridic material, respectiv cel impus de obiectivul sau de elementul principal sau predominant.

               4.2.2.Aplicarea la cazul în discuție

               Obiectivul principal și conținutul actului avut în vedere se referă la politica comercială comună.

               Prin urmare, temeiul juridic material al propunerii de decizie este articolul 207 din TFUE, în special articolul 207 alineatul (4) primul paragraf din TFUE.

               4.3.Concluzie

               Temeiul juridic al propunerii de decizie ar trebui să fie articolul 207 din TFUE, în special articolul 207 alineatul (4) primul paragraf, coroborat cu articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               2020/0294 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Comitetului mixt de cooperare vamală UE-Canada cu privire la adoptarea deciziei privind recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 207 alineatul (4) primul paragraf coroborat cu articolul 218 alineatul (9),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               întrucât:

               (1)Acordul dintre Comunitatea Europeană și Canada privind cooperarea vamală și asistența reciprocă în probleme vamale (denumit în continuare „CMAA”) a fost încheiat de Uniune prin Decizia 98/18/CE a Consiliului din 27 noiembrie 1997
                  2
                și a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1998.

               (2)Articolul 2 din CMAA invită autoritățile vamale să dezvolte o cooperare vamală cât mai extinsă.

               (3)În temeiul articolului 20 din CMAA, se instituie Comitetul mixt de cooperare vamală (denumit în continuare „JCCC”), care poate să ia măsurile necesare unei cooperări vamale.

               (4)Acordul dintre Uniunea Europeană și Canada privind cooperarea vamală sub aspectele referitoare la securitatea lanțului de aprovizionare (denumit în continuare „SCSA”) a fost încheiat de Uniune prin Decizia 2014/941/UE a Consiliului din 27 iunie 2013 și a intrat în vigoare în 2014.

               (5)În temeiul articolului 5 din SCSA, JCCC este împuternicit să adopte decizii privind recunoașterea reciprocă a tehnicilor de gestionare a riscurilor, a normelor privind riscurile, a controalelor de securitate și a programelor de parteneriat comercial.

               (6)Se propune ca, în cadrul celei de a cincea reuniuni, JCCC să adopte decizia privind recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați.

               (7)Este oportun să se stabilească poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii în cadrul JCCC, întrucât decizia privind recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați va produce efecte juridice,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii în cadrul reuniunii Comitetului mixt de cooperare vamală, instituit prin Acordul dintre Comunitatea Europeană și Canada privind cooperarea vamală și asistența reciprocă în probleme vamale, cu privire la recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați se bazează pe proiectul de decizie anexat al Comitetului mixt de cooperare vamală.

               Articolul 2

               Prezenta decizie se adresează Comisiei.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu

                     Președintele

                     (1)

                        Hotărârea Curții de Justiție din 7 octombrie 2014, Germania/Consiliul, C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, punctele 61-64.

                     (2)

                        JO L 7, 13.1.1998, p. 37.

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 20.10.2020
            COM(2020) 655 final
            ANEXĂ
            la
            Propunerea de decizie a Consiliului
            privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Comitetului mixt de cooperare vamală UE-Canada cu privire la adoptarea deciziei privind recunoașterea reciprocă a Programului de parteneriat pentru protecție al Canadei și a Programului Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați

               PROIECT

               DECIZIA NR. […/2020] A COMITETULUI MIXT DE COOPERARE VAMALĂ CANADA-UNIUNEA EUROPEANĂ CU PRIVIRE LA RECUNOAȘTEREA RECIPROCĂ A PROGRAMULUI DE PARTENERIAT PENTRU PROTECȚIE AL CANADEI ȘI A PROGRAMULUI UNIUNII EUROPENE PRIVIND OPERATORII ECONOMICI AUTORIZAȚI

               COMITETUL MIXT DE COOPERARE VAMALĂ (denumit în continuare „JCCC”),

               având în vedere Acordul dintre Comunitatea Europeană și Canada privind cooperarea vamală și asistența reciprocă în probleme vamale (denumit în continuare „CMAA”), încheiat la Ottawa la 4 decembrie 1997, și în special articolul 20 din acesta prin care se instituie JCCC, format din reprezentanți ai autorităților vamale ale părților contractante la CMAA,

               având în vedere Acordul dintre Uniunea Europeană și Canada privind cooperarea vamală sub aspectele referitoare la securitatea lanțului de aprovizionare (denumit în continuare „SCSA”), încheiat la Bruxelles la 4 martie 2013, în special articolul 5 și dispozițiile referitoare la recunoașterea reciprocă a programelor de securitate a lanțului de aprovizionare și schimbul de date și informații relevant în acest context, prevăzute la articolul 4 literele (c), (d) și (f),

               recunoscând că Uniunea Europeană (denumită în continuare „UE”) și Canada (denumite în continuare „părțile contractante”) se angajează să își consolideze cooperarea vamală în conformitate cu CMAA și SCSA,

               afirmând angajamentul părților contractante de a facilita comerțul și a spori securitatea lanțului de aprovizionare prin programe de parteneriat comercial,

               afirmând că securitatea și siguranța, precum și facilitarea lanțului internațional de aprovizionare comercială pot fi îmbunătățite în mod semnificativ prin recunoașterea reciprocă a programelor de parteneriat comercial relevante, respectiv Programul de parteneriat pentru protecție (denumit în continuare „PIP”) al Canadei și Programul Uniunii Europene privind operatorii economici autorizați (denumit în continuare „AEO”),

               afirmând că programele AEO și PIP se bazează pe standarde de securitate recunoscute la nivel internațional și recomandate în Cadrul de standarde privind securitatea și facilitarea comerțului mondial (SAFE), adoptat de Organizația Mondială a Vămilor în iunie 2005,

               având în vedere că vizitele la fața locului și o evaluare comună a programului AEO în UE și a programului PIP în Canada au arătat că standardele lor de calificare în materie de securitate și siguranță sunt compatibile și duc la obținerea unor rezultate echivalente,

               având în vedere că recunoașterea reciprocă permite părților contractante să acorde avantaje de facilitare operatorilor economici care au investit în securitatea lanțului de aprovizionare și care au fost autorizați în cadrul programelor respective,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Definiții

               În sensul prezentei decizii,

               „autoritate vamală” înseamnă autoritatea vamală definită la articolul 1 din SCSA, denumită în continuare în mod colectiv „autorități vamale” și în mod individual „autoritate vamală”;

               „operator economic” înseamnă o parte implicată în circulația internațională a mărfurilor;

               „date cu caracter personal” înseamnă orice informație referitoare la o persoană identificată sau identificabilă;

               „program” înseamnă:

               (a) în UE: programul AEO care cuprinde (certificatul) „AEO pentru securitate și siguranță” și (certificatul) „AEO pentru simplificări vamale/securitate și siguranță” (AEOC/AEOS);

               (b) în Canada: programul PIP; și

               „membri ai programului” înseamnă operatori economici care dețin statutul de membru al programului AEO în UE și statutul de membru al programului PIP în Canada, astfel cum se descrie în definiția termenului „program” atunci când se face o referire colectivă.

               Articolul 2

               Recunoașterea reciprocă și punerea în aplicare a deciziei

               1. Fiecare parte contractantă, prin intermediul autorității sale vamale, recunoaște programul celeilalte părți contractante ca fiind compatibil și echivalent cu propriul program și tratează membrii programului celeilalte părți contractante în conformitate cu articolul 4.

               2. Părțile contractante pun în aplicare prezenta decizie prin intermediul autorităților lor vamale.

               Articolul 3

               Compatibilitate

               Autoritățile vamale cooperează pentru a menține compatibilitatea și echivalența dintre programele lor, în special în ceea ce privește următoarele aspecte:

               (a) procedura de cerere pentru acordarea statutului de membru;

               (b) evaluarea cererilor; și

               (c) acordarea statutului de membru și gestionarea acestui statut.

               Articolul 4

               Avantaje

               1. Fiecare autoritate vamală oferă avantaje membrilor programului celeilalte autorități vamale, care sunt comparabile cu avantajele pe care le oferă membrilor propriului program.

               2. Printre avantajele menționate la alineatul (1) se numără:

               (a) luarea în considerare în mod favorabil a statutului de membru al programului autorizat de cealaltă autoritate vamală în cadrul evaluării riscurilor, ceea ce poate duce la reducerea numărului de inspecții sau de controale, precum și, dacă este posibil, în cadrul altor măsuri legate de securitate și siguranță;

               (b) luarea în considerare în mod favorabil a statutului de membru al programului autorizat de cealaltă autoritate vamală atunci când se evaluează cerințele aplicabile partenerilor de afaceri pentru solicitanții din cadrul propriului program;

               (c) depunerea de eforturi pentru a lua în considerare statutul de membru al programului autorizat de cealaltă autoritate vamală în vederea asigurării unui tratament prioritar pentru membrii programului și pentru transporturile acestora, după cum consideră necesar autoritatea vamală care acordă avantajele, printre care se pot număra examinarea cu prioritate, prelucrarea accelerată și acordarea rapidă a liberului de vamă pentru transporturi în care sunt implicați membri ai programului; și

               (d) depunerea de eforturi în vederea stabilirii unui mecanism de asigurare a continuității activităților pentru a garanta vămuirea rapidă pentru membrii programului și transporturile acestora, după cum consideră necesar autoritatea vamală care oferă avantajele, la restabilirea serviciilor în urma unei întreruperi a comerțului internațional provocate de creșterea nivelului de alertă în materie de securitate, de închiderea frontierelor sau de dezastre naturale, de situații de urgență periculoase sau de alte incidente majore.

               3. Ca urmare a procedurii de verificare menționate la articolul 7 alineatul (2), autoritățile vamale ale fiecărei părți contractante pot oferi, în cooperare cu alte autorități guvernamentale de pe teritoriul lor, mai multe avantaje de facilitare, care pot include facilitarea proceselor și sporirea previzibilității circulației la frontieră, în măsura în care este posibil.

               4. Fiecare autoritate vamală:

               (a) poate să suspende avantajele acordate membrilor programului celeilalte autorități vamale în temeiul prezentei decizii;

               (b) comunică celeilalte autorități vamale, într-un termen rezonabil, suspendarea menționată la litera (a) și motivele suspendării; și

               (c) poate efectua o suspendare numai în conformitate cu litera (a) din motive echivalente cu cele pentru care ar suspenda membrii din propriul program.

               5. Fiecare autoritate vamală, atunci când consideră necesar, comunică celeilalte autorități vamale neregulile care privesc membri ai programului acesteia din urmă, în scopul asigurării unei analize imediate a caracterului adecvat al avantajelor și al statutului acordat de cealaltă autoritate vamală.

               6. Pentru un grad mai mare de certitudine, prezenta decizie nu restricționează posibilitatea ca o parte contractantă sau o autoritate vamală să solicite informații în temeiul CMAA sau al unui alt instrument aplicabil între părțile contractante sau între autoritățile vamale.

               Articolul 5

               Schimb de informații și comunicare

               1. Autoritățile vamale ameliorează comunicarea dintre ele pentru a asigura o aplicare eficace a prezentei decizii prin:

               (a) transmiterea reciprocă a informațiilor legate de membrii programului lor, în conformitate cu articolul 5 alineatul (3);

               (b) transmiterea reciprocă la timp a informațiilor actualizate referitoare la funcționarea și evoluția propriilor programe;

               (c) realizarea unor schimburi de informații cu privire la politica și tendințele de securitate din cadrul lanțului de aprovizionare; și

               (d) asigurarea unei comunicări eficiente între serviciile competente ale Comisiei Europene și autoritatea vamală a Canadei pentru a ameliora practicile de gestionare a riscurilor în ceea ce privește securitatea lanțului de aprovizionare.

               2. Schimbul de informații și comunicarea în cadrul prezentei decizii se desfășoară între serviciile competente ale Comisiei Europene și autoritatea vamală din Canada, cu excepția cazului în care părțile decid altfel de comun acord înainte de efectuarea unui schimb sau a unei comunicări.

               3. După primirea aprobării din partea membrului propriului program, fiecare autoritate vamală transmite celeilalte autorități vamale strict următoarele informații cu privire la respectivul membru al programului:

               (a) numele;

               (b) adresa;

               (c) statutul membrului programului, și anume autorizat, suspendat, revocat sau anulat;

               (d) data validării sau a autorizării, dacă este disponibilă;

               (e) numărul unic de autorizare (de exemplu, numărul PIP, EORI sau AEO); și

               (f) alte informații care pot fi stabilite de comun acord de către autoritățile vamale, sub rezerva, atunci când este cazul, a oricăror garanții necesare.

               Pentru un grad mai mare de certitudine, informațiile menționate la litera (c) nu includ motivele suspendării, revocării sau anulării.

               4. Autoritățile vamale realizează schimbul de informații menționate la alineatul (3) în mod sistematic prin mijloace electronice.

               Articolul 6

               Prelucrarea informațiilor

               1. Fiecare autoritate vamală:

               (a) cu excepția cazului în care se prevede altfel în prezenta decizie, utilizează toate informațiile, inclusiv datele cu caracter personal, primite în temeiul prezentei decizii, în scopul exclusiv al punerii în aplicare a deciziei, inclusiv al monitorizării și al raportării; și

               (b) fără a aduce atingere literei (a), obține de la autoritatea vamală care a trimis informațiile aprobarea prealabilă scrisă pentru a utiliza informațiile în alte scopuri. O astfel de utilizare este apoi supusă restricțiilor stabilite de autoritatea respectivă.

               2. Fiecare autoritate vamală:

               (a) tratează informațiile primite în temeiul prezentei decizii ca fiind confidențiale; și

               (b) asigură un nivel de protecție a informațiilor primite în temeiul prezentei decizii cel puțin echivalent cu cel pe care îl asigură pentru informațiile primite de la membrii propriului program.

               3. Fără a aduce atingere alineatului (1) litera (a), o autoritate vamală poate utiliza informațiile primite în temeiul prezentei decizii în cadrul oricărei proceduri judiciare sau administrative inițiate pentru nerespectarea legislației vamale a părții sale contractante, inclusiv în procesele-verbale, rapoartele și mărturiile sale. Autoritatea vamală care a primit informațiile notifică autoritatea vamală care a transmis informațiile respective înainte de o astfel de utilizare.

               4. Fiecare autoritate vamală:

               (a) dezvăluie doar informațiile primite în conformitate cu prezenta decizie pentru scopul pentru care au fost primite; și

               (b) fără a aduce atingere literei (a), atunci când unei autorități vamale i se solicită să dezvăluie informații în cadrul procedurilor judiciare sau administrative sau atunci când legislația părții sale contractante prevede astfel, aceasta informează autoritatea vamală care transmite informațiile, în prealabil și în scris, cu privire la dezvăluire, cu excepția cazului în care legislația nu îi permite să facă acest lucru sau o anchetă se află în desfășurare. Într-un astfel de caz, aceasta informează autoritatea vamală care transmite informațiile cât mai curând posibil după dezvăluire.

               5. Fiecare autoritate vamală:

               (a) se asigură că informațiile pe care le transmite sunt exacte și actualizate în mod regulat;

               (b) adoptă sau menține proceduri adecvate de ștergere;

               (c) notifică imediat celeilalte autorități vamale în cazul în care constată că informațiile pe care le-a transmis celeilalte autorități vamale sunt inexacte, incomplete, nefiabile sau dacă primirea sau utilizarea ulterioară contravine prezentei decizii;

               (d) ia toate măsurile de protecție pe care le consideră adecvate împotriva nefiabilității unor astfel de informații, inclusiv completarea, ștergerea sau corectarea informațiilor menționate la litera (c); și

               (e) păstrează informațiile primite în temeiul prezentei decizii doar atât timp cât este necesar în scopul punerii în aplicare a prezentei decizii, cu excepția cazului în care se impune altfel în temeiul legislației părții sale contractante, sau în scopul desfășurării procedurilor judiciare sau administrative.

               6. În conformitate cu alineatele (4) și (5), fiecare autoritate vamală se asigură, în special, că:

               (a) sunt puse în aplicare garanții de securitate (inclusiv garanții electronice) care controlează, conform principiului necesității de a cunoaște, accesul la informațiile primite de la cealaltă autoritate vamală în temeiul prezentei decizii;

               (b) informațiile primite de la cealaltă autoritate vamală în temeiul prezentei decizii sunt protejate împotriva accesului neautorizat, difuzării, modificării, ștergerii sau distrugerii;

               (c) informațiile primite de la cealaltă autoritate vamală în temeiul prezentei decizii nu sunt dezvăluite niciunei persoane private sau părți, niciunui stat sau organism internațional care nu este parte la CMAA ori la SCSA sau niciunei alte autorități publice din UE ori Canada, cu excepția cazului în care se solicită astfel în cadrul procedurilor judiciare ori administrative sau a cazului în care legislația părții sale contractante prevede astfel; și

               (d) informațiile primite de la cealaltă autoritate vamală în temeiul prezentei decizii sunt stocate de fiecare dată în sisteme securizate de stocare electronică sau pe suport de hârtie și se ia în evidență sau se documentează accesul, dezvăluirea și utilizarea informațiilor primite de la cealaltă autoritate vamală.

               7. Fiecare autoritate vamală:

               (a) se asigură că datele cu caracter personal ale unui membru al programului celeilalte autorități vamale sunt prelucrate într-un mod cel puțin echivalent cu modul în care sunt prelucrate datele cu caracter personal ale unui membru al propriului program în ceea ce privește accesul, corectarea și termenul de corectare sau suspendarea temporară a utilizării; și

               (b) publică informații pentru a informa membrii propriului program cu privire la procedura aplicabilă cererilor menționate la litera (a), în conformitate cu legislația părții sale contractante.

               8. Fiecare autoritate vamală se asigură că membrii programului au acces, în ceea ce privește datele lor cu caracter personal, la căi de atac administrative sau judiciare, indiferent de naționalitatea lor sau de țara de reședință.

               9. Autoritățile vamale publică informații pentru a informa membrii programului cu privire la opțiunile lor de a introduce căi de atac administrative sau judiciare.

               10. Respectarea dispozițiilor de la articolul 6 de către fiecare autoritate vamală face obiectul verificării de către autoritatea competentă relevantă, care se asigură că plângerile referitoare la nerespectarea prelucrării informațiilor sunt primite, anchetate, primesc răspuns și sunt soluționate în mod corespunzător. Aceste autorități sunt:

               (a) în UE: Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor sau succesorul acesteia și autoritățile pentru protecția datelor din statele membre ale UE;

               (b) în Canada: Direcția pentru Căi de Atac sau succesorul acesteia în cadrul autorității vamale din Canada.

               Articolul 7

               Consultare și verificare

               1. Autoritățile vamale soluționează toate problemele legate de punerea în aplicare a prezentei decizii prin consultări sub auspiciile JCCC.

               2. JCCC verifică periodic situația punerii în aplicare a prezentei decizii. Procedura de verificare poate include, în special:

               (a) verificări comune în vederea identificării punctelor forte și a punctelor slabe legate de recunoașterea reciprocă;

               (b) schimburi de opinii cu privire la informațiile care fac obiectul schimburilor și cu privire la avantajele acordate membrilor programului, inclusiv orice informație sau avantaj ulterior, în conformitate cu articolul 4;

               (c) schimburi de opinii cu privire la măsurile de securitate, cum ar fi protocoalele care trebuie urmate în timpul și după producerea unui incident grav de securitate (reluarea activităților comerciale) sau atunci când circumstanțele justifică suspendarea recunoașterii reciproce;

               (d) examinarea suspendării avantajelor menționate la articolul 4; și

               (e) verificarea punerii în aplicare a articolului 6.

               Articolul 8

               Confirmări generale

               Prezenta decizie creează drepturi și obligații doar între Canada și UE în temeiul dreptului public internațional.

               Articolul 9

               Dispoziții finale

               1. Prezenta decizie intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează datei la care Canada informează UE cu privire la finalizarea procedurilor necesare intrării în vigoare a deciziei.

               2. JCCC poate modifica prezenta decizie. Modificarea intră în vigoare în conformitate cu procedura descrisă la alineatul (1).

               3. O autoritate vamală poate suspenda în orice moment cooperarea prevăzută în prezenta decizie, transmițând celeilalte autorități vamale un preaviz scris înainte cu treizeci (30) de zile. Un astfel de preaviz este transmis către sau de către serviciile competente ale Comisiei Europene și, respectiv, către sau de către autoritatea vamală din Canada. Fără a aduce atingere suspendării prezentei decizii, autoritățile vamale respectă în continuare articolul 6 alineatele (1) și (2) și articolul 6 alineatele (4)-(6) pentru a asigura protecția informațiilor.

               4. O parte contractantă poate denunța în orice moment prezenta decizie prin notificarea celeilalte părți contractante prin canale diplomatice. Decizia încetează să se aplice după treizeci (30) de zile de la data la care cealaltă parte contractantă primește notificarea scrisă. Fără a aduce atingere denunțării prezentei decizii, autoritățile vamale respectă în continuare articolul 6 alineatele (2), (4) și (6) pentru a asigura protecția informațiilor.

               Întocmită în două exemplare la …, la … 20.., în limbile engleză și franceză, fiecare versiune fiind autentică.

               De către COMITETUL MIXT DE COOPERARE VAMALĂ UE-CANADA

               În numele UE

                     În numele Canadei

               (Copreședinții)


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 30.11.2020
            COM(2020) 769 final
            2020/0341(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Protocolului de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXTUL PROPUNERII

               •Motivele și obiectivele propunerii

                  În conformitate cu Decizia (UE) 2020/[A SE ADĂUGA NUMĂRUL TRIMITERII] a Consiliului
                     1
                  , Uniunea Europeană a semnat, la […2020], Protocolul de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv, sub rezerva încheierii acestuia la o dată ulterioară.

                  Domeniul geografic de aplicare al Acordului Interbus este limitat la țările membre ale Conferinței Europene a Miniștrilor Transporturilor (CEMT) și la țările menționate la articolul 30 alineatul (2) din Acordul Interbus. Pe lângă Uniunea Europeană, în prezent părți contractante la acord sunt Republica Albania, Principatul Andorra, Bosnia și Herțegovina, Republica Moldova, Muntenegru, Republica Macedonia de Nord, Republica Turcia și Ucraina.

               Acordul Interbus este deschis aderării țărilor care sunt membre cu drepturi depline ale CEMT.

               Regatul Maroc nu este membru cu drepturi depline, dar are statut de observator în cadrul CEMT.

               Acordul Interbus trebuie să ofere un temei juridic clar pentru aderarea Regatului Maroc.

                  Protocolul adaugă Regatul Maroc în lista țărilor menționate la articolul 30 alineatul (2) care pot adera la Acordul Interbus. Lista de la articolul 30 alineatul (2) cuprinde deja Republica San Marino, Principatul Andorra și Principatul Monaco.

                  Eventuala aderare a Regatului Maroc
                     2
                   la Acordul Interbus va contribui la dezvoltarea în continuare a relațiilor în materie de transport internațional de călători, a turismului și a schimburilor culturale dincolo de frontierele țărilor care sunt în prezent părți la Acordul Interbus și va facilita organizarea acestor activități.

                  Trebuie reamintit faptul că transportul internațional de călători cu autobuzul și cu autocarul este un sector important care asigură mobilitatea cetățenilor europeni, cu o structură de preț accesibilă. Dezvoltarea ulterioară a acestuia dincolo de granițele UE ar fi deopotrivă în beneficiul cetățenilor UE, al turiștilor străini, al industriei turismului și al regiunilor europene.

                  Regatului Maroc trebuie să i se ofere posibilitatea de acces pe piață în temeiul dispozițiilor Acordului Interbus, sub rezerva punerii în aplicare a acquis-ului UE în domeniul transportului rutier de călători, inclusiv în ceea ce privește siguranța rutieră, provizioanele tehnice, calificările conducătorilor auto, normele sociale, drepturile călătorilor, mediul și accesul la ocupație.

                  Pentru a se evita problemele de guvernanță, toate părțile contractante la Acordul Interbus trebuie să semneze și să aprobe sau să ratifice protocolul referitor la Regatul Maroc, înainte ca această țară să poată adera.

                  Pentru ca părțile contractante la Acordul Interbus să poată semna și încheia protocolul, este necesar ca protocolul să nu prevadă o perioadă specifică în care să fie deschis spre semnare.

                  Intrarea în vigoare a protocolului are loc în prima zi a lunii următoare celei în care toate părțile contractante la Acordul Interbus l-au semnat și l-au aprobat sau ratificat.

                  O parte contractantă și-a schimbat denumirea în Republica Macedonia de Nord, fapt care trebuie reflectat în protocol.

                  Protocolul indică acum faptul că Principatul Andorra a devenit parte contractantă la Acordul Interbus.

               •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică

                  Protocolul este în concordanță cu politica UE în domeniul transportului rutier și o completează. El sprijină accesul țărilor învecinate cu UE la piața transporturilor de călători din UE (și viceversa), creând un cadru de reglementare pentru organizarea turismului transfrontalier în ambele direcții.

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

                  Propunerea este în concordanță cu politica de vecinătate și cu relațiile externe ale UE.

               2.REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI

               •Obținerea și utilizarea expertizei și evaluarea impactului

                  Efectele preconizate sunt pozitive: aderarea unei noi țări la Acordul Interbus ar oferi noi oportunități atât părților contractante existente, cât și Regatului Maroc. Deoarece contribuie la extinderea acquis-ului UE în domeniul transportului de călători la țara respectivă, propunerea va avea efecte pozitive asupra condițiilor tehnice, economice și sociale în care se desfășoară operațiunile în cauză. Impactul global asupra mediului ar fi limitat.

                  Ca și până acum, operatorii pot fi IMM-uri cu un parc mai mic de autocare sau de autobuze ori companii mai mari cu parcuri mai mari.

               •Simplificare

                  Extinderea domeniului geografic de aplicare a normelor referitoare la operațiunile de transport ocazional de călători cu autocare și cu autobuze în temeiul Acordului Interbus va contribui la simplificarea realizării unor astfel de operațiuni cu o altă țară terță.

               3.ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII

               Temeiul juridic

               Temeiul juridic îl constituie Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), în special temeiul juridic material, și anume articolul 91 din TFUE, coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a) din TFUE.

               •Alegerea instrumentului

                  Articolul 218 alineatul (6) litera (a) din TFUE prevede că instrumentul aplicabil este o decizie a Consiliului.

               4.IMPLICAȚIILE BUGETARE

               Niciuna.

               5.ELEMENTE OPȚIONALE

               •Mecanisme de monitorizare, de evaluare și de raportare

               Funcționarea Acordului Interbus va fi evaluată din cinci în cinci ani de către comitetul mixt instituit în temeiul articolului 23 din acord.

               Următoarea etapă a procedurii

               Comisia consideră că este necesar să se inițieze procedura în vederea încheierii protocolului. În consecință, Comisia prezintă Consiliului prezenta propunere de decizie a Consiliului privind încheierea, în numele Uniunii, a protocolului de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv.

               •Explicarea detaliată a dispozițiilor specifice ale propunerii

               Dispozițiile specifice ale propunerii de decizie a Consiliului:

               ·Articolul 1 din Decizia Consiliului prevede încheierea, în numele Uniunii, a Protocolului de modificare a Acordului Interbus în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv.

               ·Articolul 2 se referă la competențele de încheiere a protocolului.

               ·Articolul 3 prevede intrarea în vigoare a deciziei Consiliului.

               Dispozițiile specifice ale protocolului:

               ·Articolul 1 prevede o modificare a Acordului Interbus privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze cu scopul de a oferi Regatului Maroc posibilitatea de a adera la acord.

               ·Articolele 2-6 cuprind procedurile administrative pentru intrarea în vigoare a protocolului, prevăd că toate părțile contractante trebuie să semneze și să aprobe sau să ratifice protocolul înainte de intrarea în vigoare a acestuia și, prin urmare, înainte ca Regatul Maroc să poată adera la acord, și includ dispoziții referitoare la regimul lingvistic.

               ·Articolul 7 prevede că acest protocol înlocuiește protocolul referitor la Regatul Maroc care a fost deschis spre semnare între 16 iulie 2018 și 16 aprilie 2019.

               2020/0341 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Protocolului de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 91, coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere aprobarea Parlamentului European,

               întrucât:

               (1)În conformitate cu Decizia (UE) 2020/[A SE ADĂUGA NUMĂRUL TRIMITERII] a Consiliului
                  3
               , Uniunea Europeană a semnat, la [data] 2020, Protocolul de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv („protocolul”), sub rezerva încheierii acestuia la o dată ulterioară.

               (2)Pentru a se evita problemele de guvernanță, este necesar ca toate părțile contractante la Acordul Interbus să semneze și să aprobe sau să ratifice protocolul referitor la Regatul Maroc, înainte ca protocolul să poată intra în vigoare și ca această țară să poată adera. Nu există o perioadă specifică în care protocolul va fi deschis spre semnare. Protocolul va intra în vigoare în prima zi a lunii care urmează ratificării de către toate părțile contractante.

               (3)În plus, protocolul ține seama de schimbarea denumirii unei părți contractante, Macedonia de Nord. De asemenea, protocolul menționează acum Principatul Andorra, care a devenit parte contractantă la Acordul Interbus.

               (4)Din motive de claritate și pentru a se facilita semnarea și intrarea în vigoare a protocolului, s-a considerat că este adecvat să se elaboreze un nou protocol referitor la Regatul Maroc, care înlocuiește protocolul referitor la Regatul Maroc ce a fost deschis spre semnare între 16 iulie 2018 și 16 aprilie 2019.

               (5)O eventuală aderare a Regatului Maroc la Acordul Interbus ar contribui la dezvoltarea relațiilor în materie de transport internațional de călători, a turismului și a schimburilor culturale dincolo de frontierele țărilor care sunt în prezent părți la Acordul Interbus. De asemenea, o eventuală aderare a Regatului Maroc la Acordul Interbus ar ajuta la extinderea acquis-ului Uniunii în domeniul transportului de călători la această țară. Acest lucru ar avea un impact pozitiv asupra condițiilor tehnice, economice și sociale în care sunt desfășurate operațiunile respective. Prin urmare, Regatul Maroc, care are statut de observator în cadrul Conferinței Europene a Miniștrilor Transporturilor, trebuie să aibă posibilitatea de a adera la Acordul Interbus.

               (6)Prin urmare, protocolul trebuie aprobat în numele Uniunii,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Se aprobă, în numele Uniunii, Protocolul de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv.

               Textul protocolului este anexat la prezenta decizie.

               Articolul 2

               Președintele Consiliului desemnează persoana împuternicită să depună, în numele Uniunii Europene, instrumentul de aprobare prevăzut la articolul 3 din protocol, pentru a exprima consimțământul Uniunii Europene de a-și asuma obligații în temeiul protocolului.

               Articolul 3

               Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării
                  4
               .

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu

                     Președintele

                     (1)

                        JO L […], […], p. […].

                     (2)

                        Având în vedere jurisprudența Curții în cauzele C-266/16, C-104/16P, T-275/18 și T-180/14, acordul va fi aplicabil pe teritoriul Regatului Maroc, dar nu va fi aplicabil pe teritoriul care nu se autoguvernează al Saharei Occidentale.

                     (3)

                        Decizia (UE) 2020/[A SE ADĂUGA NUMĂRUL TRIMITERII] a Consiliului din [data] privind semnarea, în numele Uniunii Europene, a Protocolului de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv (JO L, .2020, p. ).

                     (4)

                        Data intrării în vigoare a protocolului va fi publicată de Secretariatul General al Consiliului în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 30.11.2020
            COM(2020) 769 final
            ANEXĂ
            la Propunerea de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Protocolului de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv

               PROTOCOL

               DE MODIFICARE A ACORDULUI PRIVIND TRANSPORTUL INTERNAȚIONAL OCAZIONAL DE CĂLĂTORI CU AUTOCARE ȘI AUTOBUZE (ACORDUL INTERBUS) ÎN VEDEREA EXTINDERII LA REGATUL MAROC A POSIBILITĂȚII DE ADERARE LA ACORDUL RESPECTIV

               PĂRȚILE CONTRACTANTE,

               AVÂND ÎN VEDERE Acordul privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus)
                  1
                și intrarea sa în vigoare la 1 ianuarie 2003
                  2
               ,

               AVÂND ÎN VEDERE dorința de a dezvolta în continuare relațiile în materie de transport internațional de călători, turismul și schimburile culturale dincolo de țările eligibile în prezent pentru aderare,

               DORIND să deschidă Acordul Interbus pentru aderarea Regatului Maroc,

               AVÂND ÎN VEDERE că Protocolul de modificare a Acordului privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus), în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv („protocolul referitor la Regatul Maroc”) a fost deschis spre semnare la Bruxelles între 16 iulie 2018 și 16 aprilie 2019,

               RECUNOSCÂND faptul că, în perioada menționată mai sus, nu toate părțile contractante au semnat Protocolul referitor la Regatul Maroc,

               DORIND să dea tuturor părților contractante posibilitatea de a semna protocolul,

               AVÂND ÎN VEDERE că ar fi mai potrivit ca protocolul referitor la Regatul Maroc să intre în vigoare după ce toate părțile contractante la Acordul Interbus au ratificat protocolul,

               întrucât:

               (1)Acordul Interbus este deschis doar aderării membrilor Conferinței Europene a Miniștrilor Transporturilor (CEMT) și anumitor alte țări europene, astfel cum se prevede în acord.

               (2)Deși are statut de observator în cadrul CEMT, Regatul Maroc nu este membru al acesteia și nu are dreptul să adere la Acordul Interbus în acest stadiu.

               (3)În vederea deschiderii Acordului Interbus pentru aderarea Regatului Maroc, acordul trebuie modificat,

               DECID să modifice Acordul Interbus în consecință și

               CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:

               Articolul 1

               La articolul 30 din Acordul privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus), alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:

               „Prezentul acord este deschis, de asemenea, aderării Republicii San Marino, Principatului Andorra, Principatului Monaco și Regatului Maroc.”.

               DISPOZIȚII GENERALE ȘI FINALE

               Articolul 2

               Prezentul protocol este deschis pentru semnarea de către părțile contractante la Acordul Interbus la Secretariatul General al Consiliului Uniunii Europene, care acționează ca depozitar al protocolului.

               Articolul 3

               Prezentul protocol este semnat, aprobat sau ratificat de către semnatari în conformitate cu propriile proceduri. Instrumentele de aprobare sau de ratificare sunt depuse la depozitarul protocolului, care notifică acest lucru tuturor celorlalte părți contractante.

               Articolul 4

               Prezentul protocol intră în vigoare în prima zi a lunii următoare celei în care toate părțile contractante și-au depus instrumentele de aprobare sau de ratificare la Secretariatul General al Consiliului Uniunii Europene.

               Articolul 5

               Prezentul protocol, redactat în limbile engleză, franceză și germană, fiecare dintre aceste texte fiind în egală măsură autentic, este depus la depozitar, care transmite fiecărei părți contractante câte o copie certificată.

               Articolul 6

               Fiecare parte contractantă asigură traducerea corespunzătoare a prezentului protocol în limba sau limbile sale oficiale, dacă sunt diferite de limbile autentice menționate la articolul 5. O copie a fiecărei traduceri este depusă la depozitar, care transmite fiecărei părți contractante o copie a tuturor acestor traduceri.

               Articolul 7

               Prezentul protocol înlocuiește Protocolul la Acordul privind transportul internațional ocazional de călători cu autocare și autobuze (Acordul Interbus) în vederea extinderii la Regatul Maroc a posibilității de aderare la acordul respectiv, care a fost deschis spre semnare între 16 iulie 2018 și 16 aprilie 2019. Protocolul anterior nu mai are valoare juridică.

               Adoptat la Bruxelles,

                  DREPT CARE subsemnații plenipotențiari au semnat prezentul protocol.

               Deschis spre semnare la Bruxelles.

               Pentru Uniunea Europeană

               Pentru Republica Albania

               Pentru Principatul Andorra

               Pentru Bosnia și Herțegovina

               Pentru Republica Moldova

               Pentru Muntenegru

               Pentru Republica Macedonia de Nord

               Pentru Republica Turcia

               Pentru Ucraina

                     (1)

                        JO L 321, 26.11.2002, p. 13.

                     (2)

                        JO L 321, 26.11.2002, p. 44.


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 20.7.2021
            COM(2021) 406 final
            2021/0229(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Liban, până când UE și Liban vor adopta noi documente comune actualizate

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.Obiectul propunerii

               Prezenta propunere vizează decizia de stabilire a poziției care urmează să fie luată în numele Uniunii în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, în ceea ce privește posibilitatea adoptării unei decizii de prelungire a priorităților parteneriatului UE-Liban până când UE și Liban vor adopta noi documente comune actualizate.

               2.Contextul propunerii

               2.1.Acordul de asociere

               Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte („acordul de asociere”), a fost semnat la 17 iunie 2002 și a intrat în vigoare la 1 aprilie 2006. Acesta constituie temeiul juridic al relațiilor bilaterale dintre UE și Liban. Acordul își propune:

               –să asigure un cadru corespunzător dialogului politic între părți, pentru a permite consolidarea relațiilor acestora în toate domeniile pe care le consideră relevante pentru un astfel de dialog;

               –să stabilească condițiile unei liberalizării progresive a comerțului cu mărfuri, servicii și capitaluri;

               –să promoveze comerțul și extinderea relațiilor economice și sociale armonioase dintre părți, în special prin dialog și cooperare, astfel încât să favorizeze dezvoltarea și prosperitatea Libanului și a poporului său, să promoveze cooperarea economică, socială, culturală, financiară și monetară și să promoveze cooperarea în alte domenii de interes reciproc.

               2.2.Consiliul de asociere

               Acordul de asociere instituie un Consiliu de asociere, care are competența de a lua decizii în vederea realizării obiectivelor acordului în cazurile prevăzute de acesta. Deciziile sunt obligatorii pentru părți. De asemenea, Consiliul de asociere poate formula recomandări. Conform Regulamentului de procedură, Consiliul de asociere este prezidat, alternativ, pentru o perioadă de 12 luni, de către UE și Liban. Consiliul de asociere se reunește periodic, la nivel ministerial, o dată pe an. La cererea uneia dintre părți, se pot convoca sesiuni extraordinare ale Consiliului de asociere, în cazul în care părțile convin asupra acestui lucru.

               2.3.Actul avut în vedere spre adoptare de către Consiliul de asociere

               Consiliul de asociere urmează să adopte o decizie privind prelungirea priorităților parteneriatului UE-Liban pentru perioada 2016-2020 până când UE și Libanul vor adopta noi documente comune actualizate. În conformitate cu articolul 10 din Regulamentul de procedură al Consiliului de asociere, decizia va fi adoptată prin procedură scrisă.

               3.Poziția care trebuie luată în numele Uniunii

               Poziția care urmează să fie luată de Uniunea Europeană în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul de asociere privind adoptarea unei decizii de prelungire a priorităților parteneriatului UE-Liban se bazează pe textul deciziei atașate la prezenta decizie.

               Prin Decizia nr. 1/2016 a Consiliului de asociere din 11 noiembrie 2016, UE și Libanul au convenit asupra priorităților parteneriatului pentru a orienta parteneriatul pentru perioada 2016-2020.

               În cadrul procesului de reînnoire a parteneriatului UE cu vecinătatea sudică, proces aflat în derulare și în urma adoptării cadrului financiar multianual 2021-2027 și a noului Instrument de vecinătate, cooperare pentru dezvoltare și cooperare internațională (IVCDCI), pregătirea și adoptarea unor noi documente comune actualizate cu țările din vecinătatea sudică, inclusiv cu Libanul, sunt planificate pentru 2021. În acest cadru și pentru a se evita un decalaj între expirarea priorităților parteneriatului UE-Liban și adoptarea unora noi, este în interesul părților să extindă prioritățile actuale ale parteneriatului până la adoptarea unor noi priorități actualizate.

               4.Temei juridic

               4.1.Temeiul juridic procedural

               4.1.1.Principii

               Articolul 218 alineatul (9) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) prevede posibilitatea adoptării unor decizii de stabilire „a pozițiilor care trebuie adoptate în numele Uniunii în cadrul unui organism creat printr-un acord, în cazul în care acest organism trebuie să adopte acte cu efecte juridice, cu excepția actelor care modifică sau completează cadrul instituțional al acordului.”

               Conceptul de „acte cu efecte juridice” include actele care au efecte juridice în temeiul normelor de drept internațional aplicabile organismului în cauză. Sunt, de asemenea, incluse instrumentele care nu au un caracter obligatoriu în temeiul dreptului internațional, dar care „au vocația de a influența în mod decisiv conținutul reglementării adoptate de legiuitorul Uniunii”.
                  1

               4.1.2.Aplicarea la cazul în discuție

               Consiliul de asociere este un organism creat printr-un acord, și anume Acordul de asociere.

               Actul pe care Consiliul de asociere este invitat să îl adopte este un act cu efecte juridice. Actul avut în vedere este un act cu efecte juridice deoarece va prelungi prioritățile actuale ale parteneriatului până când se vor adopta noi documente comune actualizate.

               În consecință, temeiul juridic procedural al propunerii de decizie este articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               4.2.Temeiul juridic material

               4.2.1.Principii

               Temeiul juridic material al unei decizii adoptate în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE depinde în primul rând de obiectivul și de conținutul actului avut în vedere cu privire la care se adoptă o poziție în numele Uniunii. În cazul în care actul avut în vedere urmărește două obiective sau include două elemente, iar unul dintre aceste obiective sau elemente poate fi identificat ca fiind obiectivul sau elementul principal, iar celălalt obiectiv sau element are mai degrabă un caracter accesoriu, decizia adoptată în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE trebuie să se întemeieze pe un singur temei juridic material, respectiv pe cel impus de obiectivul sau de elementul principal sau predominant.

               4.2.2.Aplicarea la cazul în discuție

               Obiectivul principal și conținutul actului avut în vedere se referă la cooperarea cu o țară terță în cadrul unui acord de asociere și al politicii europene de vecinătate.

               Prin urmare, temeiul juridic material al deciziei propuse este articolul 217.

               4.3.Concluzie

               Temeiul juridic al deciziei propuse ar trebui să fie articolul 217, coroborat cu articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               5.Publicarea actului avut în vedere

               Întrucât Consiliul de asociere va modifica perioada de valabilitate a priorităților parteneriatului UE-Liban, acesta ar trebui publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene după ce va fi adoptat.

               2021/0229 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Liban, până când UE și Liban vor adopta noi documente comune actualizate

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 217 coroborat cu articolul 218 alineatul (9),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               întrucât:

               (1)Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, a fost semnat la 17 iunie 2002 și a intrat în vigoare la 1 aprilie 2006
                  2
               .

               (2)Prioritățile parteneriatului UE-Liban au fost adoptate de Consiliul de asociere în noiembrie 2016 până la sfârșitul anului 2020
                  3
               .

               (3)Într-un schimb de scrisori, cele două părți au convenit asupra menținerii valabilității priorităților parteneriatului UE-Liban ca document de orientare pentru consolidarea parteneriatului lor până la adoptarea unor noi documente comune actualizate.

               (4)În temeiul articolului 76 din Acordul euro-mediteraneean, Consiliul de asociere poate lua decizii în scopul îndeplinirii obiectivelor acordului.

               (5)Consiliul de asociere urmează să adopte, prin procedură scrisă, o decizie de prelungire a priorităților parteneriatului până când UE și Liban vor adopta noi documente comune actualizate.

               (6)Este oportun să se stabilească poziția care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii, în cadrul Consiliului de asociere, întrucât decizia va avea caracter obligatoriu pentru Uniune,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Poziția care urmează să fie luată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Liban, până când UE și Libanul vor adopta noi documente comune actualizate, se întemeiază pe proiectul de decizie a Consiliului de asociere UE-Liban atașat prezentei decizii.

               Articolul 2

               Prezenta decizie se adresează Comisiei.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                     Președintele

                     (1)

                        Hotărârea Curții de Justiție din 7 octombrie 2014, Germania/Consiliul, cauza C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, punctele 61 - 64.

                     (2)

                        Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte (JO L 143, 30.5.2006).

                     (3)

                        Decizia nr. 1/2016 a Consiliului de asociere UE-Liban din 11 noiembrie 2016 convenind asupra priorităților parteneriatului UE-Liban, JO L 350, p. 114, 22.12.2016.

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 20.7.2021
            COM(2021) 406 final
            ANEXĂ
            la
            Propunerea de DECIZIE A CONSILIULUI
            privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Liban, până când UE și Liban vor adopta noi documente comune actualizate

               ANEXĂ

               DECIZIA NR. xx/2021 A CONSILIULUI DE ASOCIERE UE-LIBAN

               din [zz/ll/aaa]

               de stabilire a prelungirii priorităților parteneriatului UE-Liban

               CONSILIUL DE ASOCIERE UE-LIBAN,

               având în vedere Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Liban, pe de altă parte („Acordul euro-mediteraneean”),

               întrucât:

               (1)Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, a fost semnat la 17 iunie 2002 și a intrat în vigoare la 1 aprilie 2006
                  1
               .

               (2)În temeiul articolului 76 din Acordul euro-mediteraneean, Consiliul de asociere poate lua decizii în scopul îndeplinirii obiectivelor acordului.

               (3)Articolul 86 din acord prevede că părțile trebuie să ia toate măsurile generale sau specifice necesare pentru îndeplinirea obligațiilor care le revin în conformitate cu acordul și să se asigure că obiectivele stabilite în acord sunt îndeplinite.

               (4)Prin Decizia nr. 1/2016 a Consiliului de asociere din 11 noiembrie 2016, UE și Libanul au convenit asupra priorităților parteneriatului pentru a orienta parteneriatul lor pentru perioada 2016-2020, cu scopul de a sprijini și consolida reziliența și stabilitatea Libanului, încercând totodată să abordeze impactul conflictului prelungit din Siria
                  2
               .

               (5)Într-un schimb de scrisori, cele două părți au convenit asupra menținerii valabilității priorităților parteneriatului UE-Liban ca document de orientare pentru consolidarea parteneriatului lor până la adoptarea unor noi documente comune actualizate.

               (6)Articolul 10 din Regulamentul de procedură al Consiliului de asociere prevede posibilitatea de a adopta decizii prin procedură scrisă între sesiuni, în cazul în care părțile convin astfel,

               DECIDE:

               Articolul 1

               Consiliul de asociere decide, prin procedură scrisă, că prioritățile parteneriatului UE-Liban anexate la Decizia sa  nr. 1/2016 d 11 noiembrie 2016 se prelungesc până când UE și Liban vor adopta noi documente comune actualizate.

               Articolul 2

               Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării.

               Adoptată la xx, [ziua luna anul].

                  Pentru Consiliul de asociere

                     (1)

                        Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte. (JO L 143, 30.5.2006)

                     (2)

                        Decizia nr. 1/2016 a Consiliului de asociere UE-Liban din 11 noiembrie 2016 convenind asupra priorităților parteneriatului UE-Liban JO L 350, p. 114, 22.12.2016.


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 22.1.2020
            COM(2020) 24 final
            2020/0011(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            de autorizare a ratificării de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției Organizației Internaționale a Muncii (nr. 190) privind violența și hărțuirea, 2019

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.OBIECTUL PROPUNERII

               Propunerea de decizie a Consiliului va permite statelor membre să ratifice Convenția privind eliminarea violenței și a hărțuirii în lumea muncii, care poate fi menționată drept Convenția Organizației Internaționale a Muncii (OIM) (nr. 190) privind violența și hărțuirea, 2019 (denumită în continuare „convenția”) pentru chestiunile care intră în sfera de competență a Uniunii.

               2.CONTEXTUL PROPUNERII

               După cum s-a subliniat recent de #metoo și evenimentele conexe, violența și hărțuirea în lumea muncii, inclusiv violența și hărțuirea bazate pe gen, sunt omniprezente în întreaga lume. Eforturile de prevenire trebuie intensificate, iar victimele trebuie protejate.

               Pentru a aborda această problemă, cea de-a 108-a Conferință Internațională a Muncii (centenarul) din 21 iunie 2019 a adoptat Convenția OIM (nr. 190) privind violența și hărțuirea, 2019, împreună cu Recomandarea (nr. 206) privind violența și hărțuirea, 2019 (denumită în continuare „recomandarea”).

               Convenția este primul instrument internațional care stabilește standarde specifice, aplicabile la nivel mondial, privind combaterea hărțuirii și a violenței legate de muncă și care specifică măsurile necesare din partea statelor și a altor actori relevanți. Convenția și recomandarea încearcă să stabilească o abordare incluzivă, integrată și care să ia în considerare dimensiunea de gen pentru prevenirea și eliminarea violenței și a hărțuirii în câmpul muncii.

               Uniunea Europeană (UE) s-a angajat să promoveze drepturile omului și munca decentă, inclusiv condiții de muncă sigure și sănătoase, egalitatea dintre femei și bărbați și eliminarea discriminării, atât la nivel intern, cât și în relațiile sale externe.

               În UE, partenerii sociali europeni au încheiat un „acord-cadru privind hărțuirea și violența la locul de muncă”
                  1
                în 2007, pe baza consultării Comisiei cu partenerii sociali europeni în ceea ce privește violența la locul de muncă și efectele acesteia asupra sănătății și siguranței la locul de muncă
                  2
               . Acesta oferă angajatorilor, lucrătorilor și reprezentanților acestora un cadru orientat către acțiune pentru identificarea, prevenirea și gestionarea problemelor legate de hărțuire și violență la locul de muncă.

               Este în interesul UE să promoveze punerea în aplicare a unui instrument internațional de combatere a violenței și a hărțuirii în lumea muncii, în conformitate cu cadrul său intern, deoarece convenția abordează anumite domenii ale dreptului Uniunii, iar Uniunea Europeană nu este în măsură să adere la aceasta. Conținutul convenției nu se află în niciun fel de opoziție cu acquis-ul UE actual. Prin urmare, este în interesul UE ca această convenție să fie ratificată de statele membre ale UE. În acest scop și având în vedere competența UE în domeniile abordate de convenție, este necesar să se elimine toate obstacolele juridice la nivelul UE în ceea ce privește ratificarea convenției de către statele membre ale UE.

               2.1Conținutul convenției

               Conținutul Convenției OIM (nr. 190) privind violența și hărțuirea, 2019, poate fi rezumat după cum urmează:

               Preambulul convenției:

               ·recunoaște dreptul fiecărei persoane la un spațiu al muncii fără violență și hărțuire;

               ·recunoaște că violența și hărțuirea în lumea muncii pot constitui o încălcare a drepturilor omului sau un abuz, iar violența și hărțuirea reprezintă o amenințare la egalitate de șanse, inacceptabilă și incompatibilă cu munca decentă;

               ·recunoaște faptul că violența și hărțuirea în lumea muncii afectează sănătatea psihologică, fizică și mentală a unei persoane, demnitatea și mediul familial și social ale acesteia și pot împiedica persoanele, în special femeile, să aibă acces, să rămână și să avanseze pe piața muncii.

               În partea I, definiții, convenția:

               ·stabilește o singură definiție pentru „violență și hărțuire”, care acoperă o serie de comportamente și practici inacceptabile sau amenințările legate de manifestarea acestora, indiferent dacă este vorba de o singură ocurență sau de un eveniment repetat, care are drept scop, sau ar putea conduce la un prejudiciu fizic, psihic, sexual sau economic [articolul 1 litera (a)];

               ·definește violența și hărțuirea pe criterii de gen [articolul 1 litera (b)];

               ·stabilește, fără a aduce atingere definiției unice a „violenței și a hărțuirii”, că violența și hărțuirea pot fi definite ca un concept unic sau drept concepte separate în actele cu putere de lege și normele administrative naționale (articolul 1.2).

               În partea II, domeniul de aplicare, convenția:

               ·protejează lucrătorii și alte persoane din domeniul muncii, inclusiv angajații, astfel cum sunt definiți de legislația și practicile naționale, precum și persoanele care lucrează independent de statutul lor contractual, persoanele în curs de formare, inclusiv stagiarii și ucenicii, lucrătorii al căror contract de muncă a fost reziliat, voluntarii, persoanele aflate în căutarea unui loc de muncă și solicitanții de locuri de muncă, precum și persoanele care exercită autoritatea, atribuțiile sau responsabilitățile unui angajator (articolul 2);

               ·se aplică violenței și hărțuirii în „spațiul muncii”, care nu se limitează doar la locul de muncă, ci include și facilitățile și comunicațiile legate de muncă, activitățile de călătorie și sociale, precum și cazarea și naveta către și de la locul de muncă puse la dispoziție de către angajator (articolul 3).

               În partea III, principiile de bază, statele care au ratificat convenția trebuie, printre altele:

               ·să adopte o abordare inclusivă, integrată și care ține seama de dimensiunea de gen pentru prevenirea și eliminarea violenței și a hărțuirii în lumea muncii și care include interzicerea prin lege a violenței și a hărțuirii (articolul 4.2);

               ·să se asigure că politicile relevante abordează violența și hărțuirea [articolul 4 alineatul (2) litera (b)];

               ·să adopte o strategie cuprinzătoare de combatere a violenței și a hărțuirii și să asigure accesului la căi de atac și la sprijin pentru victime [articolul 4 alineatul (2) litera (c)];

               ·să adopte acte cu putere de lege, norme administrative și politici care să asigure dreptul la egalitate și nediscriminare în ceea ce privește ocuparea forței de muncă, inclusiv pentru grupurile vulnerabile și grupurile în situații de vulnerabilitate (articolul 6).

               În partea IV, protecția și prevenirea, statele care au ratificat convenția trebuie, în special:

               ·să adopte măsuri corespunzătoare de prevenire a violenței și a hărțuirii în contextele profesionale (articolul 8);

               ·să adopte acte cu putere de lege și norme administrative care să impună angajatorilor să prevină violența și hărțuirea, printre altele, prin evaluarea riscurilor de violență și hărțuire, furnizarea de informații și formarea persoanelor în cauză (articolul 9).

               În plus, în conformitate cu partea V, punerea în aplicare și căile de atac, statele care au ratificat convenția trebuie să ia măsurile corespunzătoare pentru a asigura accesul facil la căi de atac adecvate și eficace, să recunoască efectele violenței domestice și, în măsura posibilului, să atenueze impactul acesteia în lumea muncii și să se asigure că lucrătorii au dreptul de a se îndepărta de la o situație de muncă care presupune un pericol iminent și grav legat de violență și hărțuire (articolul 10).

               De asemenea, convenția include dispoziții privind orientarea, formarea și sensibilizarea.

               2.2Dreptul Uniunii în domeniul violenței și al hărțuirii în lumea muncii

               Unele aspecte ale convenției, astfel cum au fost completate de recomandare, implică domenii acoperite de legislația UE, în special:

               ·articolul 153 alineatul (1) literele (a) și (i) și articolul 157 alineatul (3) din TFUE, potrivit cărora Uniunea susține și completează acțiunea statelor membre în ceea ce privește îmbunătățirea mediului de muncă pentru a proteja sănătatea și siguranța lucrătorilor și egalitatea dintre femei și bărbați în ceea ce privește șansele pe piața muncii și tratamentul la locul de muncă, precum și adoptă măsuri pentru a asigura aplicarea principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă;

               ·Directiva-cadru 89/391/CEE
                  3
               , care acoperă toate riscurile pentru sănătatea și securitatea lucrătorilor la locul de muncă, inclusiv riscurile psihosociale, cum ar fi hărțuirea și violența;

               ·Acordul cadru al partenerilor sociali europeni privind hărțuirea și violența la locul de muncă
                  4
               , încheiat în 2007 în temeiul articolului 138 din Tratatul CE (în prezent articolul 155 din TFUE), care oferă angajatorilor, lucrătorilor și reprezentanților acestora un cadru orientat către acțiune pentru identificarea, prevenirea și gestionarea problemelor legate de hărțuire și violență la locul de muncă;

               ·Cadrul strategic al UE privind sănătatea și siguranța la locul de muncă 2014-2020
                  5
                și Comunicarea Comisiei intitulată „Condiții de muncă mai sigure și mai sănătoase pentru toți — Modernizarea legislației și a politicii Uniunii Europene în materie de securitate și sănătate în muncă”
                  6
               , subliniind importanța îmbunătățirii prevenirii riscurilor psihosociale la locul de muncă;

               ·Directiva 2006/54/CE privind aplicarea principiului egalității de tratament și al egalității de șanse pentru femei și bărbați în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, inclusiv dispoziții privind interzicerea hărțuirii și a hărțuirii sexuale
                  7
               ;

               ·Directiva 2000/78/CE din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă
                  8
               ;

               ·Directiva 2000/43/CE de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică
                  9
               ;

               ·deciziile Consiliului din 11 mai 2017 privind semnarea, în numele Uniunii
                  10
               , a Convenției Consiliului Europei privind prevenirea și combaterea violenței împotriva femeilor și a violenței domestice, „Convenția de la Istanbul”
                  11
                și discuțiile în curs de dezbatere în cadrul Consiliului cu privire la aderarea Uniunii la Convenția de la Istanbul, care includ dispoziții privind prevenirea violenței împotriva femeilor și a violenței domestice, inclusiv hărțuirea sexuală, protejarea victimelor unor astfel de violențe și pedepsirea autorilor infracțiunilor.

               Unele aspecte ale convenției și ale recomandării sunt legate în continuare de domeniile reglementate de dreptul Uniunii în domeniul cooperării judiciare și al drepturilor victimelor
                  12
               , al migrației, al azilului și al libertății de circulație
                  13
               , în cadrul cărora dreptul derivat al Uniunii
                  14
                stabilește drepturi pentru victimele infracțiunilor și membrii familiilor acestora de a primi informații adecvate, sprijin și protecție, de a participa la procedurile penale și de a fi recunoscuți și tratați în mod respectuos și nediscriminatoriu.

               Convenția și recomandarea includ, de asemenea, dispoziții care țin de competența statelor membre, în special în ceea ce privește negocierile colective.

               3.REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

               Nu se aplică.

               4.AUTORIZAREA RATIFICĂRII CONVENȚIEI ÎN INTERESUL UNIUNII

               Convenția abordează anumite domenii ale dreptului Uniunii, cum ar fi sănătatea și siguranța la locul de muncă, egalitatea și nediscriminarea, domenii în care gradul de reglementare a ajuns într-un stadiu avansat.

               În conformitate cu normele privind competențele externe care au fost elaborate de Curtea de Justiție a Uniunii Europene
                  15
               , și, în special, cu privire la încheierea și ratificarea convențiilor OIM
                  16
               , statele membre nu sunt în măsură să ratifice convenția de unele singure, întrucât anumite părți ale convenției intră sub incidența competențelor Uniunii în temeiul articolului 3 alineatul (2) din TFUE.

               Cu toate acestea, UE nu poate să ratifice o convenție OIM, deoarece, conform constituției OIM
                  17
               , doar statele pot fi părți la astfel de convenții.

               Prin urmare, instituțiile UE și statele membre trebuie să ia măsurile necesare privind cooperarea pentru ratificarea convenției și pentru punerea în aplicare a angajamentelor care decurg din aceasta
                  18
               .

               Începând cu 2005, Consiliul a autorizat statele membre să ratifice, în interesul UE, cinci convenții ale OIM și un protocol OIM, anumite părți ale acestora încadrându-se în domenii de competență ale UE
                  19
               .

               Dispozițiile de fond ale convenției nu prezintă interes din perspectiva acquis-ului existent. În conformitate cu articolul 19 alineatul (8) din Constituția OIM, convenția stabilește standarde minime. Aceasta înseamnă că legislația Uniunii poate fi mai strictă decât dispozițiile convenției și viceversa
                  20
               .

               Prin urmare, propunerea de decizie a Consiliului va autoriza statele membre să ratifice, în interesul Uniunii Europene, acele părți ale convenției care intră în domenii de competență ale UE și le recomandă acestora să depună eforturi în acest sens până la sfârșitul anului 2022.

               5.TEMEIUL JURIDIC

               5.1Temeiul juridic procedural

               Articolul 218 alineatul (6) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) se aplică indiferent dacă Uniunea este membru al organizației care a adoptat acordul internațional sau nu
                  21
               .

               5.2Temeiul juridic material

               5.2.1Principii

               Temeiul juridic material al unei decizii adoptate în temeiul articolului 218 alineatul (6) din TFUE depinde în primul rând de obiectivul și de conținutul acordului internațional cu privire la care ratificarea este efectuată în numele Uniunii. În cazul în care acordul urmărește două obiective sau include două elemente, iar unul dintre aceste obiective sau elemente poate fi identificat ca fiind obiectivul sau elementul principal, iar celălalt obiectiv sau element are mai degrabă un caracter accesoriu, decizia adoptată în temeiul articolului 218 alineatul (6) din TFUE trebuie să se întemeieze pe un singur temei juridic material, respectiv cel impus de obiectivul sau de elementul principal sau predominant. În ceea ce privește un acord care urmărește simultan mai multe obiective sau care include mai multe elemente care sunt legate între ele în mod inextricabil, fără ca vreunul să fie accesoriu în raport cu un altul, temeiul juridic material al unei decizii adoptate în temeiul articolului 218 alineatul (6) din TFUE va trebui să includă, în mod excepțional, diferitele temeiuri juridice relevante.

               5.2.2 Aplicarea în cazul de față (a se vedea, de asemenea, detalii privind dreptul Uniunii de la punctul 2)

               Deși convenția conține, de asemenea, elemente referitoare la nediscriminare, la cooperarea judiciară și la drepturile victimelor, obiectivul principal și conținutul convenției se referă la politica socială, în special în ceea ce privește îmbunătățirea mediului de lucru pentru a proteja sănătatea și siguranța lucrătorilor [articolul 153 alineatul (1) litera (a) din TFUE] și egalitatea dintre bărbați și femei în ceea ce privește șansele pe piața forței de muncă și tratamentul la locul de muncă [articolul 153 alineatul (1) litera (i) din TFUE], în domeniile în care au fost adoptate directive în temeiul articolului 153 alineatul (2) din TFUE, precum și în ceea ce privește aplicarea principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă, în temeiul articolului 157 alineatul (3) din TFUE.

               Scopul și conținutul convenției se referă la combaterea discriminării în temeiul articolului 19, în mod accesoriu.

               Prin urmare, temeiul juridic material al deciziei propuse este articolul 153 alineatul (2) din TFUE coroborat cu articolul 153 alineatul (1) litera (a), cu articolul 153 alineatul (1) litera (i) și cu articolul 157 alineatul (3) din TFUE.

               6Concluzie

               Temeiul juridic al propunerii de decizie trebuie să fie articolul 153 alineatul (2) din TFUE, articolul 153 alineatul (1) litera (a), articolul 153 alineatul (1) litera (i) din TFUE și articolul 157 alineatul (3) din TFUE, care oferă temeiul juridic principal pentru dreptul Uniunii în materie de sănătate și siguranță la locul de muncă și egalitatea dintre bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă, coroborat cu articolul 218 alineatul (6) din TFUE.

               2020/0011 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               de autorizare a ratificării de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției Organizației Internaționale a Muncii (nr. 190) privind violența și hărțuirea, 2019

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 153 alineatul (2) coroborat cu articolul 153 alineatul (1) literele (a) și (i), articolul 157 alineatul (3) și articolul 218 alineatul (6) litera (a) punctul (v),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere aprobarea Parlamentului European,

               întrucât:

               (1)În 2019, în cadrul celei de a 108-a sesiuni, Conferința Internațională a Muncii a adoptat Convenția Organizației Internaționale a Muncii privind eliminarea violenței și a hărțuirii în lumea muncii, care poate fi menționată drept Convenția (nr. 190) privind violența și hărțuirea, 2019 (denumită în continuare „convenția”).

               (2)Uniunea promovează ratificarea convențiilor internaționale în domeniul muncii care au fost clasificate de Organizația Internațională a Muncii ca fiind actualizate pentru a promova munca decentă pentru toți, sănătatea și securitatea la locul de muncă și egalitatea de gen, precum și pentru a combate discriminarea.

               (3)Unele dispoziții ale convenției sunt reglementate de acquis-ul Uniunii în domeniul politicii sociale, în conformitate cu articolul 153 alineatul (2), articolul 153 alineatul (1) literele (a) și (i) și articolul 157 alineatul (3) din TFUE în ceea ce privește sănătatea și siguranța la locul de muncă și egalitatea dintre bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă
                  22
               . Unele dispoziții ale convenției sunt reglementate de acquis-ul Uniunii în domeniul nediscriminării
                  23
               .

               (4)În consecință, unele părți din convenție intră în sfera de competență a Uniunii, iar statele membre nu pot să își asume angajamente în legătură cu aceste părți în afara cadrului instituțiilor Uniunii
                  24
               .

               (5)Uniunea nu poate să ratifice convenția, întrucât doar statele membre pot fi părți la aceasta.

               (6)În această situație, statele membre trebuie să fie autorizate să ratifice părțile convenției care intră sub incidența competenței Uniunii, acționând împreună în interesul Uniunii,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Statele membre sunt autorizate să ratifice Convenția Organizației Internaționale a Muncii (nr. 190) privind violența și hărțuirea, 2019, în ceea ce privește părțile care intră în sfera de competență conferită Uniunii Europene prin articolul 153 alineatul (2), articolul 153 alineatul (1) literele (a) și (i), precum și articolul 157 alineatul (3) din TFUE.

               Articolul 2

               Statele membre trebuie să întreprindă demersurile necesare în vederea depunerii instrumentelor de ratificare a convenției pe lângă directorul general al Biroul Internațional al Muncii cât mai curând posibil, de preferință înainte de 31 decembrie 2022.

               Articolul 3

               Prezenta decizie se adresează statelor membre.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu

                     Președintele

                     (1)

                        COM (2007) 686.

                     (2)

                        C/2004/5220.

                     (3)

                        Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (JO L 183, 29.6.1989, p. 1-8).

                     (4)

                        COM (2007) 686.

                     (5)

                        COM (2014) 332 final.

                     (6)

                        COM/2017/012 final.

                     (7)

                        JO L 204, 26.7.2006, p. 23-36. Dispoziții similare sunt incluse și în Directiva 2004/113/CE a Consiliului din 13 decembrie 2004 de aplicare a principiului egalității de tratament între femei și bărbați privind accesul la bunuri și servicii și furnizarea de bunuri și servicii (JO L 373, 21.12.2004, p. 37-43) și în Directiva 2010/41/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 iulie 2010 privind aplicarea principiului egalității de tratament între bărbații și femeile care desfășoară o activitate independentă și de abrogare a Directivei 86/613/CEE a Consiliului (JO L 180, 15.7.2010, p. 1-6).

                     (8)

                        JO L 303, 2.12.2000, p. 16-22.

                     (9)

                        JO L 180, p. 22-26.

                     (10)

                        Decizia 2017/865 a Consiliului din 11 mai 2017 privind semnarea, în numele Uniunii Europene, a Convenției Consiliului Europei privind prevenirea și combaterea violenței împotriva femeilor și a violenței domestice, în ceea ce privește aspectele legate de cooperarea judiciară în materie penală (JO L 131, 20.5.2017, p. 11-12); Decizia 2017/866 a Consiliului din 11 mai 2017 privind semnarea, în numele Uniunii Europene, a Convenției Consiliului Europei privind prevenirea și combaterea violenței împotriva femeilor și a violenței domestice, în ceea ce privește azilul și nereturnarea (JO L 131, 20.5.2017, p. 13-14).

                     (11)

                        Convenția Consiliului Europei privind prevenirea și combaterea violenței împotriva femeilor și a violenței domestice, serviciile Tratatului Consiliului Europei — nr. 210, disponibilă la adresa
                  https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/rms/090000168008482e
                  .

                     (12)

                        Articolele 82, 83, 84 și 156 din TFUE.

                     (13)

                        Articolele 21, 46,78 și 79 din TFUE.

                     (14)

                        Directiva 2012/29/UE din 25 octombrie 2012 de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității (JO L 315, 14.11.2012, p. 57-73).

                     (15)

                        Hotărârea Curții de Justiție a Uniunii Europene (CJUE) din 31 martie 1971 pronunțată în cauza 22/70 referitoare la Acordul european privind transportul rutier, Rec. 1971, p. 263.

                     (16)

                        Avizul 2/91 al CJUE din 19 martie 1993, Rec. 1993-I, pagina 1061 din Convenția OIM nr. 170 privind produsele chimice.

                     (17)

                        Constituția OIM, articolul 1.2.

                     (18)

                        Avizul 2/91 al CJUE (ibid.), punctele 36, 37 și 38.

                     (19)

                        Decizia Consiliului din 14 aprilie 2005 de autorizare a statelor membre să ratifice în interesul Comunității Europene Convenția Organizației Internaționale a Muncii privind actele de identitate ale navigatorilor (Convenția nr. 185) (JO L 136/1 din 30.5.2005); Decizia Consiliului din 7 iunie 2007 de autorizare a ratificării de către statele membre, în interesul Comunității Europene, a Convenției din 2006 a Organizației Internaționale a Muncii privind munca în domeniul maritim (JO L 161/63 din 22.6.2007); Decizia Consiliului din 7 iunie 2010 de autorizare a ratificării de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției din 2007 privind munca în domeniul pescuitului, a Organizației Internaționale a Muncii (Convenția nr. 188) (JO L 145/12 din 11.6.2010); Decizia 2014/52/UE a Consiliului din 28 ianuarie 2014 de autorizare a ratificării de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției din 1990 a Organizației Internaționale a Muncii privind siguranța utilizării produselor chimice la locul de muncă (Convenția nr. 170); Decizia 2014/51/EU a Consiliului din 28 ianuarie 2014 de autorizare a ratificării de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției din 2011 a Organizației Internaționale a Muncii privind munca decentă pentru personalul casnic (Convenția nr. 189); Decizia (UE) 2015/2071 a Consiliului din 10 noiembrie 2015 de autorizare a țărilor membre ale UE să ratifice, în interesul Uniunii Europene, Protocolul din 2014 la Convenția privind munca forțată din 1930, în ceea ce privește articolele 1-4 din protocolul privind aspectele referitoare la cooperarea judiciară în materie penală (JO L.301 din 18.11.2015); Decizia (UE) 2015/2037 a Consiliului din 10 noiembrie 2015 de autorizare a ratificării de către țările UE, în interesul Uniunii Europene, a Protocolului din 2014 la Convenția privind munca forțată (1930), în ceea ce privește chestiunile legate de politica socială (JO L 298 din 14.11.2015).

                     (20)

                        Avizul 2/91 al CJUE (ibid.), punctul 18.

                     (21)

                        Avizul 2/91 al CJUE (ibid.) referitor la Convenția privind substanțele chimice nr. 170 și Hotărârea Curții de Justiție din 7 octombrie 2014, Germania/Consiliul, C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, punctul 64.

                     (22)

                        Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (JO L 183, 29.6.1989, p. 1-8); Directiva 2006/54/CE din 5 iulie 2006 a Parlamentului European și a Consiliului privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (reformare) (JO L 204, 26.7.2006, p. 23-36); precum și Directiva 2004/113/CE a Consiliului din 13 decembrie 2004 de aplicare a principiului egalității de tratament între femei și bărbați privind accesul la bunuri și servicii și furnizarea de bunuri și servicii (JO L 373, 21.12.2004, p. 37-43) și Directiva 2010/41/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 iulie 2010 privind aplicarea principiului egalității de tratament între bărbații și femeile care desfășoară o activitate independentă și de abrogare a Directivei 86/613/CEE a Consiliului (JO L 180, 15.7.2010, p. 1-6).

                     (23)

                        Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, 2.12.2000, p. 16-22); Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică (JO L 180, 19.7.2000, p. 22-26).

                     (24)

                        Avizul 2/91 al Curții de Justiție a Uniunii Europene din 19 martie 1993, Rec. 1993-I, p. 1061, punctul 26.