               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 30.9.2021
            COM(2021) 597 final
            2021/0306(NLE)

            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind poziția care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii Europene, în cadrul celei de a 72-a sesiuni a Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați cu privire la adoptarea concluziei privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.Obiectul propunerii

               Prezenta propunere se referă la o decizie de stabilire a poziției care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii, în cadrul celei de a 72-a sesiuni a Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați (denumit în continuare „Comitetul executiv”) în legătură cu adoptarea preconizată a unei concluzii privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică.

               2.Contextul propunerii

               2.1.Rezoluția Consiliului Economic și Social al Organizației Națiunilor Unite din 30 aprilie 1958 privind instituirea Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați

               Comitetul executiv a fost înființat de Consiliul Economic și Social al Organizației Națiunilor Unite prin Rezoluția din 30 aprilie 1958 privind instituirea Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați [E/RES/672 (XXV)]. În temeiul rezoluției menționate, Comitetul executiv acționează ca un organism consultativ în ceea ce privește normele și politica în materie de protecție internațională a refugiaților.
                     Comitetul executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați

               Din Comitetul executiv fac parte atât membri, cât și observatori. Doar statele pot avea calitatea de membru, statutul de observator fiind acordat atât statelor, cât și altor entități. În prezent, din Comitetul executiv fac parte 107 state membre, dintre care 27 de state membre ale UE, 16 state cu statut de observator și 39 de observatori nestatali, inclusiv Uniunea Europeană.

               Spre deosebire de membri, observatorii nu au drept de vot, dar au dreptul de a lua cuvântul în cadrul reuniunilor publice ale Comitetului executiv. În ceea ce privește organizațiile interguvernamentale care au statutul de observator în cadrul Comitetului executiv, articolul 38 alineatul al doilea din Regulamentul de procedură al Comitetului executiv, astfel cum a fost modificat ultima dată în octombrie 2016, prevede următoarele: „Comitetul, la recomandarea Comitetului permanent, poate decide anual să invite organizații interguvernamentale care au statutul de observator în cadrul Comitetului să participe la reuniunile sale private privind aspecte în materie de azil și refugiați care se încadrează în sfera de competență a acestora”. Pe baza prevederii menționate, Comitetul executiv a invitat, la 5 mai 2017, Uniunea Europeană să participe la reuniunile sale private privind aspecte în materie de azil și refugiați care se încadrează în sfera de competență a acesteia.

               Comitetul executiv adoptă cu regularitate, prin consensul membrilor săi, concluzii tematice privind protecția refugiaților. Concluziile tematice se elaborează, în cadrul unei serii de reuniuni private, de către membrii Comitetului executiv și de către organizațiile interguvernamentale care au fost invitate să participe, în calitate de observatori, la respectivele reuniuni private, în cooperare cu experții Înaltului Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați (denumit în continuare UNHCR).

               2.2.Actul preconizat al Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați

               În perioada 4-8 octombrie 2021, în cadrul celei de a 72-a sesiuni, Comitetul executiv urmează să adopte o concluzie privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică (denumită în continuare „concluzia preconizată”).

               Pe baza invitației adresate de Comitetul executiv în temeiul articolului 38 alineatul al doilea din Regulamentul de procedură al acestuia, Uniunea Europeană participă la elaborarea concluziei preconizate. Statele membre ale UE care sunt și membre ale Comitetului executiv participă la adoptarea concluziei preconizate.

               Scopul proiectului concluziei preconizate, astfel cum a rezultat în urma reuniunilor private din 12 și 18 mai, 1 iunie, 16 iunie și 8 iulie 2021, este de a recunoaște impactul pandemiei de COVID-19 asupra refugiaților, a solicitanților de azil, a refugiaților returnați, a apatrizilor și a persoanelor strămutate în interiorul țării (denumite în continuare „persoane de interes pentru UNHCR”) și asupra comunităților-gazdă, precum și de a reaminti principiile-cheie ale dreptului internațional privind refugiații și ale dreptului internațional umanitar, care trebuie susținute în contextul unei urgențe sanitare, de a desprinde învățăminte din măsurile luate de UNHCR, de state și de alte părți interesate ca răspuns la pandemia de COVID-19, încercând în același timp să asigure accesul la protecție internațională, inclusiv prin utilizarea unor instrumente inovatoare, precum și de a încuraja statele să continue să sprijine adoptarea unor soluții durabile și accesul la serviciile de asistență medicală pentru persoanele de interes pentru UNHCR.

               Toate punctele din preambul și majoritatea punctelor din partea dispozitivă au fost convenite ad referendum, iar patru puncte din partea dispozitivă rămân deschise.

               Prin punctele convenite ale concluziei se recunoaște faptul că o urgență de sănătate publică de importanță internațională, cum este pandemia de COVID-19, necesită un răspuns global bazat pe unitate, solidaritate și cooperare multilaterală consolidată și se reafirmă angajamentul statelor față de solidaritatea internațională, precum și față de partajarea responsabilităților și a sarcinilor la nivel internațional. Concluzia recunoaște dreptul statelor de a lua măsuri pentru protejarea sănătății publice, reamintind totodată că aceste măsuri trebuie să fie puse în aplicare în conformitate cu obligațiile care le revin statelor în temeiul dreptului internațional, inclusiv al dreptului internațional privind refugiații, al drepturilor omului și, după caz, al dreptului internațional umanitar. Concluzia reamintește că statele au competența suverană de a reglementa intrarea resortisanților străini, cu respectarea deplină a principiului nereturnării și sub rezerva dreptului internațional aplicabil, inclusiv a dreptului internațional privind refugiații.

               În ceea ce privește abordarea efectelor mai ample ale urgențelor de sănătate publică, concluzia preconizată încurajează statele să depună eforturi în vederea unei mai bune includeri în serviciile de asistență medicală a persoanelor de interes pentru UNHCR și să identifice și să abordeze nevoile și barierele specifice în materie de sănătate în contextul urgențelor de sănătate publică, inclusiv de sănătate mintală și bunăstare psihosocială, și invită statele și alți parteneri să sprijine prompt finanțarea și distribuirea echitabilă a unor metode de diagnosticare, tratamente și vaccinuri sigure și eficace.

               În ceea ce privește limitările privind intrarea și circulația și accesul la azil, concluzia preconizată apreciază acțiunile întreprinse de state pentru a se asigura că măsurile luate pentru limitarea intrării la frontiere în legătură cu urgențele de sănătate publică sunt temporare, nediscriminatorii, necesare, proporționale și rezonabile în circumstanțele date și că sunt aplicate într-un mod care respectă dreptul de a solicita și de a beneficia de azil și principiul nereturnării. De asemenea, concluzia apreciază măsurile de adaptare luate de state și de UNHCR pentru a asigura accesul neîntrerupt la procedurile de azil și de stabilire a apatridiei și buna funcționare a acestora, precum și înregistrarea și eliberarea fără întrerupere a documentelor. Concluzia preconizată remarcă importanța asigurării faptului că orice restricționare a circulației persoanelor de interes pentru UNHCR în scopul protejării sănătății publice este nediscriminatorie, prevăzută de lege, necesară, rezonabilă în circumstanțele date și conformă cu dreptul internațional și apreciază utilizarea unor alternative la detenție care să asigure respectarea măsurilor de sănătate publică.

               În ceea ce privește soluțiile durabile, concluzia preconizată exprimă îngrijorarea cu privire la impactul pandemiei de COVID-19 asupra explorării unor soluții durabile, subliniază importanța acestora și solicită o implicare sporită pentru promovarea condițiilor favorizante în țările de origine, inclusiv eforturi de combatere a cauzelor profunde și de punere în aplicare a repatrierii voluntare a refugiaților în condiții de siguranță și demnitate, precum și a unei reintegrări durabile, pentru sprijinirea relocării și facilitarea accesului la căi complementare, printre care se numără reîntregirea familiei, piața forței de muncă și oportunitățile de studiu, în conformitate cu dreptul intern.

               Chestiunile cu privire la care există competențe ale UE și cu privire la care nu s-a ajuns până în prezent la un acord ad referendum în cadrul reuniunilor private sunt următoarele:

               1. includerea supraviețuitorilor violenței sexuale și bazate pe gen în categoria „persoanelor de interes pentru UNHCR” pentru a încuraja statele să promoveze disponibilitatea asistenței de urgență în domeniul sănătății mintale și a asistenței psihosociale pentru aceste persoane și pentru a încuraja consolidarea în continuare a acestor măsuri, inclusiv prin sprijin internațional (OP6);

               2. un punct propus de Iran îndeamnă cu fermitate toate statele să se abțină de la adoptarea oricăror măsuri coercitive unilaterale care ar putea afecta negativ capacitatea țărilor-gazdă de a proteja refugiații și care ar putea restrânge spațiul umanitar, în special în timpul actualei pandemii (OP7terAlt). Această propunere a fost prezentată de Iran într-un stadiu foarte avansat al procesului de negociere și ar putea fi respinsă din motive procedurale;

               3. o trimitere la includerea serviciilor de sănătate sexuală și reproductivă și a vaccinurilor în categoria nevoilor umanitare ale persoanelor de interes pentru UNHCR și ale comunităților-gazdă ale acestora, pe care, potrivit concluziei, statele membre sunt invitate să le evalueze și să le abordeze ca elemente ale răspunsului umanitar în situații de urgență de sănătate publică (OP13 conform renumerotării);

               4. o trimitere la serviciile de sănătate sexuală și reproductivă ca o completare la serviciile de asistență medicală de bază și la asistența psihosocială la care statele membre sunt îndemnate să asigure accesul sigur și fiabil al persoanelor de interes pentru UNHCR, în cooperare cu UNHCR și cu sprijinul altor părți interesate (OP14).

               3.Poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii

               Uniunea ar trebui să susțină adoptarea unei concluzii a Comitetului executiv privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică.

               Uniunea ar trebui să susțină părțile deja convenite ale concluziei și să își stabilească poziția cu privire la chestiunile încă nesoluționate în privința cărora UE deține o competență.

               UE ar trebui să susțină menținerea principiilor dreptului internațional privind refugiații în contextul unei urgențe sanitare, în special a principiului nereturnării, care este, în același timp, un principiu în temeiul legislației UE în materie de azil, consacrat la articolul 78 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, precum și prin Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale
                  1
                („Directiva privind procedurile de azil”) și prin Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate
                  2
                („Directiva privind condițiile pentru protecția internațională”) și garantat ca drept fundamental la articolul 18 și articolul 19 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

               De asemenea, UE ar trebui să susțină, în conformitate cu acquis-ul și cu politica UE în vigoare, aplicarea restricțiilor de intrare și a altor măsuri luate pentru a limita intrarea la frontiere în legătură cu urgențele de sănătate publică într-un mod care să protejeze sănătatea publică, asigurând totodată respectarea dreptului de a solicita și de a beneficia de azil și a principiului nereturnării. De asemenea, UE ar trebui să aprecieze și să își exprime susținerea pentru faptul că statele au luat măsuri de adaptare pentru a asigura accesul neîntrerupt la procedurile de azil și de stabilire a apatridiei și buna funcționare a acestora, precum și înregistrarea și eliberarea fără întrerupere a documentelor și alte procese relevante pentru persoanele de interes pentru UNHCR, inclusiv utilizarea tehnologiei pentru intervievarea la distanță.

               Accesul la procedura de azil este reglementat de Directiva privind procedurile de azil (2013/32/UE) ca principiu de bază și garanție, în special la articolul 3 privind domeniul de aplicare al directivei, care prevede că se aplică tuturor cererilor depuse pe teritoriul statelor membre, inclusiv la frontieră, în apele teritoriale sau în zonele de tranzit ale statelor membre, și la articolul 6 privind acordarea accesului la procedură prin înregistrare și asigurarea unei posibilități efective de depunere. Principiul nereturnării în conformitate cu Convenția de la Geneva privind statutul refugiaților din 28 iulie 1951
                  3
               , astfel cum a fost modificată prin Protocolul de la New York din 31 ianuarie 1967
                  4
                („Convenția din 1951 și Protocolul din 1967 la aceasta”), este statuat în directivă și trebuie respectat în special atunci când se fac excepții de la dreptul de a rămâne pe teritoriu în cursul examinării cererilor sau atunci când se aplică conceptul de țară de origine sigură sau de țară terță sigură. În 2016, Comisia a prezentat o propunere de instituire a unei proceduri comune în materie de protecție internațională în Uniune și de abrogare a Directivei 2013/32/UE
                  5
               , care susține aceleași principii și garanții.

               Deși condițiile obișnuite de intrare a resortisanților țărilor terțe în spațiul Schengen prevăzute în Codul frontierelor Schengen includ cerința ca persoana respectivă să nu reprezinte o amenințare pentru sănătatea publică în niciunul dintre statele membre
                  6
               , acest lucru nu aduce atingere drepturilor refugiaților și ale persoanelor care solicită protecție internațională, în special în ceea ce privește principiul nereturnării
                  7
               . La 16 martie 2020, Comisia a adoptat o comunicare către Parlamentul European, Consiliul European și Consiliu, solicitând restricționarea temporară a călătoriilor neesențiale către UE având în vedere pandemia de COVID-19
                  8
               , iar la 30 iunie 2020, Consiliul a adoptat o recomandare
                  9
                privind restricția temporară asupra călătoriilor neesențiale către UE și posibila eliminare a acestei restricții, care prevede exceptări de la aceste restricții temporare pentru persoanele care au nevoie de protecție internațională sau care trebuie să fie admise pe teritoriul statelor membre din alte motive umanitare. Orientările Comisiei din 16 aprilie 2020
                  10
                prevăd că măsurile luate de statele membre pentru a ține sub control și a limita răspândirea COVID-19 ar trebui să se bazeze pe evaluări ale riscurilor și pe avize științifice și trebuie să rămână proporționale. Orice restricție în domeniul azilului, al returnării și al relocării trebuie să fie proporțională, să fie pusă în aplicare în mod nediscriminatoriu și să ia în considerare principiul nereturnării și obligațiile care decurg în temeiul dreptului internațional.

               UE ar trebui să susțină reamintirea faptului că este important să se asigure că orice restricție de circulație a persoanelor de interes pentru UNHCR în scopul protejării sănătății publice este nediscriminatorie, prevăzută de lege, necesară, rezonabilă în circumstanțele date și conformă cu dreptul internațional și ar trebui să aprecieze utilizarea unor variante alternative la detenție. Detenția și limitările liberei circulații sunt reglementate de Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională
                  11
                („Directiva privind condițiile de primire”) – la care se face referire la articolul 26 privind reținerea din Directiva privind procedurile de azil și în special la articolul 7 privind șederea și libertatea de circulație și la articolele 8-11 privind detenția. Înainte de a dispune plasarea în detenție a solicitanților de azil, statele membre au obligația de a lua în considerare în primul rând măsuri alternative mai puțin coercitive. Articolul 8 alineatul (3) litera (e) din directiva menționată prevede posibilitatea plasării în detenție în cazul în care acest lucru este necesar din rațiuni de protejare a securității naționale sau a ordinii publice.

               UE ar trebui să susțină, în conformitate cu normele UE în vigoare, obligația statelor de a asigura accesul fiabil și sigur al persoanelor de interes pentru UNHCR la serviciile de asistență medicală de bază și la asistență psihosocială. În ceea ce privește condițiile de primire, statele membre pot recurge la posibilitatea prevăzută în Directiva 2013/33/UE privind condițiile de primire de a stabili în mod excepțional, în cazuri justificate în mod corespunzător și pentru o perioadă rezonabilă, care ar trebui să fie cât mai scurtă posibil, și alte forme de condiții materiale de primire decât cele solicitate în mod normal. Aceste forme trebuie să acopere, în orice caz, nevoile de bază, inclusiv asistența medicală, pentru care sunt prevăzute norme detaliate în temeiul articolului 19 din Directiva privind condițiile de primire.

               În ceea ce privește soluțiile durabile și în conformitate cu politica și normele UE în vigoare – în special diferitele concluzii ale Consiliului European
                  12
                și ale Consiliului Justiție și Afaceri Interne, Pactul privind migrația și azilul
                  13
               , Strategia UE privind returnarea voluntară și reintegrarea
                  14
               , Planul de acțiune privind integrarea și incluziunea pentru perioada 20212027
                  15
               , Propunerea de regulament de instituire a cadrului de relocare al Uniunii
                  16
                –, UE ar trebui să susțină exprimarea preocupării cu privire la impactul pandemiei de COVID-19 asupra explorării unor soluții durabile, subliniind importanța acestora și solicitând o implicare sporită pentru (a) promovarea condițiilor favorabile în țările de origine, inclusiv a eforturilor de combatere a cauzelor profunde și de punere în aplicare a repatrierii voluntare a refugiaților, (b) sprijinirea relocării, (c) facilitarea accesului la căi complementare, printre care reîntregirea familiei, piața forței de muncă și oportunitățile de studiu, în conformitate cu legislația națională, și (d) facilitarea autonomiei și oferirea unor oportunități de integrare.

               În ceea ce privește chestiunile nesoluționate încă, UE ar trebui:

               1. să susțină includerea supraviețuitorilor violenței sexuale și bazate pe gen în categoria „persoanelor de interes pentru UNHCR” pentru a încuraja statele să promoveze disponibilitatea asistenței de urgență în domeniul sănătății mintale și a asistenței psihosociale pentru aceste persoane și pentru a încuraja consolidarea în continuare a acestor măsuri, inclusiv prin sprijin internațional (OP6).

               Astfel cum se menționează în Strategia UE privind egalitatea de gen pentru perioada 20202025, Uniunea Europeană va face tot posibilul pentru a preveni și a combate violența bazată pe gen, pentru a sprijini și a proteja victimele și pentru a trage la răspundere făptașii.

               Punctul 6 propus în partea dispozitivă (OP6) nu creează o obligație juridică, ci doar încurajează statele membre să abordeze sănătatea mintală și bunăstarea psihosocială în cadrul răspunsului lor la pandemie prin promovarea disponibilității asistenței psihosociale și a asistenței de urgență în ceea ce privește sănătatea mintală pentru persoanele de interes pentru UNHCR. Statele membre au deja obligația, în temeiul Directivei privind condițiile de primire, să asigure solicitanților de protecție internațională tratamentul de bază al bolilor și al tulburărilor mintale grave și să ia în considerare problemele specifice legate de sex și de vârstă. În conformitate cu Directiva privind condițiile pentru protecția internațională, beneficiarilor de protecție internațională ar trebui să li se garanteze accesul la îngrijirea sănătății atât fizice, cât și mintale. Aceasta include tratamentul afecțiunilor mintale, dacă este cazul, pentru beneficiarii de protecție internațională cu nevoi speciale, precum persoanele care au fost victime ale torturii, ale violului sau ale altor forme grave de violență psihică, fizică sau sexuală;

               2. să susțină includerea serviciilor de sănătate sexuală și reproductivă și a vaccinurilor în categoria nevoilor umanitare ale persoanelor de interes pentru UNHCR și ale comunităților-gazdă ale acestora, pe care, potrivit concluziei, statele membre sunt invitate să le evalueze și să le abordeze ca elemente ale răspunsului umanitar în situații de urgență de sănătate publică (OP13 conform renumerotării).

               Întrucât poziția propusă a fi adoptată de UE (de la punctul 1) este aceea că supraviețuitorii violenței sexuale și bazate pe gen ar trebui considerați „persoane de interes pentru UNCHR”, nevoile de protecție ale acestor persoane includ și furnizarea de asistență prin intermediul serviciilor de sănătate sexuală și reproductivă.

               Sănătatea este un sector central al asistenței umanitare. De la începutul pandemiei de COVID19, Echipa Europa, care combină resurse puse la dispoziție de UE, de statele sale membre și de instituțiile financiare europene, a furnizat ajutor financiar pentru atenuarea consecințelor socioeconomice ale pandemiei. Asigurarea accesului la vaccinuri anti-COVID-19 sigure și la prețuri abordabile în întreaga lume, și mai ales în țările cu venituri reduse și medii, reprezintă o prioritate a Uniunii Europene, pusă în practică în principal prin intermediul COVAX;

               3. să susțină o trimitere explicită la serviciile de sănătate sexuală și reproductivă pentru persoanele de interes pentru UNHCR ca modalitate de promovare a egalității de gen și a capacitării femeilor în toate etapele răspunsului la situațiile de urgență de sănătate publică (OP14).

               Nici Directiva privind condițiile de primire (articolul 19), nici Directiva privind condițiile pentru protecția internațională (articolul 30), nici Propunerea de directivă reformată din 2016
                  17
                (articolul 18) nu prevăd în mod explicit furnizarea de servicii de sănătate sexuală și reproductivă. Acestea prevăd că statele membre asigură îngrijirile medicale necesare, care includ, cel puțin, îngrijirile de urgență și tratamentul de bază al bolilor și al afecțiunilor mintale grave, și acordă asistența medicală sau de alt tip necesară solicitanților cu nevoi speciale de primire, inclusiv îngrijirea corespunzătoare a sănătății mintale, dacă este cazul. Prin urmare, este oportun să se stabilească poziția UE cu privire la această chestiune;

               4. să respingă orice propunere cuprinsă în OP7terAlt de a include în concluzie o trimitere care îndeamnă statele să nu recurgă la măsuri coercitive unilaterale care ar putea afecta negativ capacitatea țărilor-gazdă de a proteja refugiații și care ar putea restrânge spațiul umanitar.

               Măsurile restrictive (sancțiunile) reprezintă un instrument esențial pentru politica externă și de securitate comună a UE, instrument prin intermediul căruia UE poate interveni atunci când este necesar pentru a preveni conflictele sau pentru a răspunde la crizele emergente sau actuale.

               În orice caz, este oportun să se stabilească poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii în cadrul Comitetului executiv, întrucât concluzia preconizată ar putea afecta normele comune cuprinse în Directiva privind condițiile de primire și în Directiva privind procedurile de azil, prezentate mai sus.

               4.Temeiul juridic

               4.1.Temeiul juridic procedural

               4.1.1.Principii

               Articolul 218 alineatul (9) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) prevede adoptarea deciziilor de stabilire „a pozițiilor care trebuie adoptate în numele Uniunii în cadrul unui organism creat printr-un acord, în cazul în care acest organism trebuie să adopte acte cu efecte juridice, cu excepția actelor care modifică sau completează cadrul instituțional al acordului.”

               Articolul 218 alineatul (9) din TFUE se aplică indiferent dacă Uniunea este sau nu membru al organismului sau parte la acordul în cauză
                  18
               .

               Noțiunea de „acte cu efecte juridice” include actele care au efecte juridice în temeiul normelor de drept internațional aplicabile organismului în cauză. Această noțiune include, de asemenea, instrumentele care nu au un caracter obligatoriu în temeiul dreptului internațional, dar care „au vocația de a influența în mod decisiv conținutul reglementării adoptate de legiuitorul Uniunii”
                  19
               .

               4.1.2.Aplicarea în cazul de față

               Comitetul executiv este un organism înființat printr-un acord, și anume Rezoluția Consiliului Economic și Social al Organizației Națiunilor Unite din 30 aprilie 1958 privind instituirea Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați.

               Concluzia pe care Consiliul executiv urmează să o adopte constituie un act cu efecte juridice. Deși concluziile Comitetului executiv nu au caracter juridic obligatoriu, acestea contribuie la interpretarea și dezvoltarea în continuare a standardelor internaționale privind protecția refugiaților. Acestea joacă un rol important în stabilirea modului în care Convenția din 1951 și Protocolul din 1967 sunt interpretate și aplicate. Înaltul Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați (UNHCR) utilizează concluziile Comitetului executiv în exercitarea atribuției sale de supraveghere a aplicării dispozițiilor Convenției din 1951 și ale Protocolului din 1967, pe care statele părți trebuie să o faciliteze în conformitate cu articolul 35 din Convenția din 1951. Concluziile Comitetului executiv contribuie la dezvoltarea în continuare a regimului de protecție internațională a refugiaților, într-un mod care completează și consolidează Convenția din 1951 și Protocolul din 1967 la aceasta, dezvoltare față de care statele părți și-au asumat angajamentul
                  20
                și care a fost salutată de Adunarea Generală a ONU
                  21
               . Aceste concluzii fac dovada unei norme de drept internațional cutumiar deja stabilite sau duc la crearea unor norme de drept, iar, uneori, instanțele naționale și internaționale, inclusiv Curtea Europeană a Drepturilor Omului, le acordă o importanță considerabilă
                  22
               .

               Articolul 18 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene garantează dreptul de azil, cu respectarea normelor Convenției din 1951 și ale Protocolului din 1967. Legislația secundară a UE se bazează pe Convenția din 1951 și pe Protocolul din 1967 la aceasta:

               Sistemul european comun de azil se bazează pe aplicarea integrală și globală a Convenției din 1951 și a Protocolului din 1967, statuând principiul nereturnării (a se vedea considerentul 3 din Directiva privind condițiile pentru protecția internațională, Directiva privind condițiile de primire și Directiva privind procedurile de azil).

               Directiva privind condițiile pentru protecția internațională stabilește standarde privind definirea și conținutul statutului de refugiat pentru a ajuta organele naționale competente ale statelor membre să aplice Convenția din 1951 (considerentul 23). Aceasta stabilește, de asemenea, standarde privind definirea și conținutul statutului conferit prin protecția subsidiară, care completează protecția refugiaților consacrată de Convenția din 1951 (considerentul 33; a se vedea, de asemenea, considerentul 25 din Directiva privind procedurile de azil). În cele din urmă, punerea sa în aplicare ar trebui evaluată în special în ceea ce privește evoluția obligațiilor internaționale ale statelor membre privind nereturnarea (considerentul 48).

               În temeiul Directivei privind condițiile de primire (considerentul 15), măsura plasării în detenție a solicitanților ar trebui aplicată în conformitate cu principiul fundamental conform căruia o persoană nu ar trebui să fie supusă unei măsuri de detenție pentru unicul motiv că solicită protecție internațională, în special în conformitate cu obligațiile juridice internaționale ale statelor membre și cu articolul 31 din Convenția din 1951.

               Este probabil ca aceste considerații să se aplice și concluziei preconizate. Concluzia preconizată prevede standarde și practici convenite de stat în ceea ce privește asigurarea accesului la procedurile de azil, restricțiile privind intrarea și circulația persoanelor de interes pentru UNHCR și furnizarea de asistență medicală în contextul unei urgențe sanitare, pe baza experienței dobândite în urma pandemiei de COVID-19. Concluzia dezvoltă în continuare regimul internațional de protecție a refugiaților, recunoscând importanța susținerii principiilor dreptului internațional privind refugiații în contextul unei urgențe sanitare, în special a principiului nereturnării, prin aplicarea restricțiilor de intrare și a altor măsuri luate pentru a limita intrarea la frontiere în legătură cu urgențele de sănătate publică într-un mod care respectă dreptul de a solicita azil și de a beneficia de azil și principiul nereturnării, prin aplicarea restricțiilor de circulație în cazul persoanelor de interes pentru UNHCR în scopul protejării sănătății publice într-un mod nediscriminatoriu și numai dacă acestea sunt prevăzute de lege, necesare și rezonabile în circumstanțele date, asigurând furnizarea de asistență medicală persoanelor de interes pentru UNHCR în contextul unei urgențe sanitare, și prin aprecierea măsurilor de adaptare pentru a asigura accesul neîntrerupt la procedurile de azil și de stabilire a apatridiei și a bunei funcționări a acestora. Aspectele menționate mai sus sunt reglementate de dreptul Uniunii, care ar trebui să fie aplicat în conformitate cu Convenția din 1951 și cu Protocolul din 31 ianuarie 1967. În acest sens, concluzia preconizată poate influența în mod decisiv conținutul și aplicarea legislației UE.

               Cadrul instituțional al acordului nu este completat sau modificat de actul preconizat.

               Temeiul juridic procedural al deciziei propuse este, prin urmare, articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               4.2.Temeiul juridic material

               4.2.1.Principii

               Temeiul juridic material al unei decizii adoptate în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE depinde în primul rând de obiectivul și de conținutul actului preconizat cu privire la care se adoptă o poziție în numele Uniunii. În cazul în care actul preconizat urmărește două obiective sau include două elemente, iar unul dintre aceste obiective sau elemente poate fi identificat ca fiind obiectivul sau elementul principal, iar celălalt obiectiv sau element are mai degrabă un caracter accesoriu, decizia adoptată în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE trebuie să se întemeieze pe un singur temei juridic material, respectiv cel impus de obiectivul sau de elementul principal sau predominant.

               4.2.2.Aplicarea în cazul de față

               Obiectivul principal și conținutul deciziei propuse se referă la politica comună a Uniunii în domeniul azilului.

               Temeiul juridic material al deciziei propuse este, prin urmare, articolul 78 alineatul (2) din TFUE.

               4.3.Concluzie

               Temeiul juridic al deciziei propuse ar trebui să fie articolul 78 alineatul (2) din TFUE, coroborat cu articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               2021/0306 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind poziția care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii Europene, în cadrul celei de a 72-a sesiuni a Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați cu privire la adoptarea concluziei privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 78 alineatul (2), coroborat cu articolul 218 alineatul (9),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               întrucât:

               (1)Rezoluția privind instituirea Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați (denumit în continuare UNCHR) a fost adoptată de Consiliul Economic și Social al Organizației Națiunilor Unite prin rezoluția din 30 aprilie 1958.

               (2)În temeiul rezoluției menționate, Comitetul executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați acționează ca un organism consultativ în ceea ce privește normele și politica în materie de protecție internațională a refugiaților.

               (3)Comitetul executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați, în cadrul celei de a 72-a sesiuni din perioada 4-8 octombrie 2021, urmează să adopte o concluzie privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică.

               (4)Această concluzie se elaborează, în cadrul unei serii de reuniuni private, de către membrii Comitetului executiv și de către organizațiile interguvernamentale care au fost invitate să participe în calitate de observatori la respectivele reuniuni private, în cooperare cu experții UNHCR. Uniunea Europeană, în calitatea sa de observator, nu are drept de vot, dar are dreptul de a lua cuvântul în cadrul reuniunilor publice ale Comitetului executiv și este invitată să participe la reuniuni private ale Comitetului executiv cu privire la chestiuni legate de azil și de refugiați, care intră în sfera sa de competență.

               (5)Este necesar să se stabilească poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii în cadrul Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați, întrucât concluzia preconizată poate influența în mod decisiv conținutul dreptului Uniunii.

               (6)Uniunea ar trebui să susțină adoptarea concluziei preconizate privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică.

               (7)Uniunea ar trebui să susțină menținerea principiilor dreptului internațional privind refugiații în contextul unei urgențe sanitare, în special a principiului nereturnării, precum și a dreptului de a solicita și de a beneficia de azil, și faptul că restricțiile privind circulația trebuie să fie nediscriminatorii, prevăzute de lege, necesare, rezonabile în circumstanțele date și conforme cu dreptul internațional.

               (8)De asemenea, Uniunea ar trebui să susțină faptul că restricțiile de intrare și alte măsuri luate pentru a limita intrarea la frontiere în legătură cu urgențele de sănătate publică trebuie să fie temporare, nediscriminatorii, necesare, proporționale și rezonabile în circumstanțele date și să fie aplicate într-un mod care să protejeze sănătatea publică, asigurând totodată respectarea dreptului de a solicita și de a beneficia de azil și a principiului nereturnării și respectând obligațiile aplicabile în temeiul dreptului internațional, inclusiv al dreptului internațional privind refugiații.

               (9)„Persoanele de interes pentru UNCHR” includ refugiații, solicitanții de azil, refugiații returnați, apatrizii și persoanele strămutate în interiorul țării. Uniunea ar trebui să susțină includerea supraviețuitorilor violenței sexuale și bazate pe gen în categoria „persoanelor de interes pentru UNHCR” atunci când încurajează statele să includă sănătatea mintală și bunăstarea psihosocială în cadrul răspunsului lor la pandemie, promovând disponibilitatea asistenței de urgență în domeniul sănătății mintale și a asistenței psihosociale pentru aceste persoane și încurajând consolidarea în continuare a acestor măsuri, inclusiv prin sprijin internațional.

               (10)Uniunea ar trebui să susțină includerea serviciilor de sănătate sexuală și reproductivă și a vaccinurilor în categoria nevoilor umanitare ale persoanelor de interes pentru UNHCR și ale comunităților-gazdă ale acestora, urmând ca ele să fie evaluate și abordate de către state drept componente ale răspunsului umanitar în situații de urgență de sănătate publică.

               (11)Uniunea ar trebui să susțină includerea serviciilor de sănătate sexuală și reproductivă ca o completare la furnizarea de servicii de asistență medicală de bază și de asistență psihologică pentru persoanele de interes pentru UNHCR numai ca răspuns la o situație de urgență de sănătate publică.

               (12)Uniunea ar trebui să respingă orice propunere legată de utilizarea unor măsuri coercitive unilaterale.

               (13)Poziția Uniunii urmează să fie exprimată de statele membre ale Uniunii care sunt membre ale Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați, acționând împreună.

               (14)[În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 21 privind poziția Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE) și la TFUE, și fără a aduce atingere articolului 4 din protocolul respectiv, Irlanda nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale.] SAU [În conformitate cu articolul 3 din Protocolul (nr. 21) privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Irlanda și-a notificat intenția de a participa la adoptarea și la aplicarea prezentei decizii.]

               (15)
                     În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Poziția care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii, în cadrul celei de a 72-a sesiuni a Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați cu privire la adoptarea concluziei privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică se bazează pe proiectul de concluzie a Comitetului executiv anexat la prezenta decizie.

               Articolul 2

               În cazul în care, în cadrul celei de a 72-a sesiuni a Comitetului executiv sau înainte de aceasta, se fac noi propuneri referitoare la subiectul din anexă cu privire la care nu există încă o poziție a Uniunii, poziția Uniunii se precizează printr-o coordonare la nivelul Uniunii înaintea adoptării concluziei de către Comitetul executiv. În astfel de cazuri, poziția Uniunii trebuie să fie conformă cu legislația și cu politicile în vigoare ale Uniunii.

               Articolul 3

               Poziția menționată la articolul 1 este exprimată de statele membre sale Uniunii care sunt membre ale Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați și care participă la cea de a 72-a sesiune a acestuia, acționând împreună.

               Articolul 4

               Prezenta decizie se adresează statelor membre.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                  Președintele

                     (1)

                        Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale, JO L 180, 29.6.2013, p. 60.

                     (2)

                        Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (reformare), JO L 337, 20.12.2011, p. 9.

                     (3)

                        Convenția din 1951 privind statutul refugiaților, 189 U.N.T.S. 137, a intrat în vigoare la 22 aprilie 1954.

                     (4)

                        Protocolul din 1967 privind statutul refugiaților, 606 U.N.T.S. 267, a intrat în vigoare la 4 octombrie 1967.

                     (5)

                        COM(2016) 467 final, modificată prin propunerea COM(2020) 611 final 2016/0224 (COD), Bruxelles, 23.9.2020.

                     (6)

                        Regulamentul (UE) 2016/399 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 martie 2016 cu privire la Codul Uniunii privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen), JO L 77, 23.3.2016, p. 1, articolul 6.

                     (7)

                        Codul Frontierelor Schengen, articolul 3.

                     (8)

                        COM(2020) 115 final.

                     (9)

                        Recomandarea (UE) 2020/912 a Consiliului din 30 iunie 2020 privind restricția temporară asupra călătoriilor neesențiale către UE și posibila eliminare a acestei restricții, ST/9208/2020/INIT, JO L 208I, 1.7.2020, p. 1.

                     (10)

                        COVID-19: Orientări privind punerea în aplicare a dispozițiilor relevante ale UE în domeniul procedurilor de azil și de returnare și privind relocarea, Bruxelles, 16.4.2020, C(2020) 2516 final.

                     (11)

                        Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (reformare), JO L 180, 29.6.2013, p. 96.

                     (12)

                        De exemplu, Concluziile Consiliului European din 24 iunie 2021.

                     (13)

                        Comunicare a Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor referitoare la un nou Pact privind migrația și azilul, COM(2020) 609 final.

                     (14)

                        COM(2021) 120 final.

                     (15)

                        COM(2020) 758 final.

                     (16)

                        COM(2016) 468 final.

                     (17)

                        Propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (reformare), COM(2016) 465 final – 2016/0222(COD).

                     (18)

                        Cauza C-399/12, Germania/Consiliul (OIV), ECLI:EU:C:2014:2258, punctul 64.

                     (19)

                        Cauza C-399/12, Germania/Consiliul (OIV), ECLI:EU:C:2014:2258, punctele 61-64.

                     (20)

                        Punctul 7 din Declarația statelor părți la Convenția din 1951 și/sau la Protocolul din 1967 la aceasta privind statutul refugiaților din 13 decembrie 2001.

                     (21)

                        Rezoluția A/RES/57/187 din 18 decembrie 2001, punctul 4.

                     (22)

                        CEDO (Marea Cameră), 29 ianuarie 2008, Saadi/Regatul Unit (cererea nr. 13229/03).

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 30.9.2021
            COM(2021) 597 final

            ANEXĂ
            la
            Propunerea de decizie a Consiliului
            privind poziția care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii Europene, în cadrul celei de a 72-a sesiuni a Comitetului executiv al Programului Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați cu privire la adoptarea concluziei privind protecția internațională și soluțiile durabile în contextul unei urgențe de sănătate publică

               ANEXĂ

               CONCLUZIA COMITETULUI EXECUTIV PRIVIND PROTECȚIA INTERNAȚIONALĂ ȘI SOLUȚIILE DURABILE ÎN CONTEXTUL UNEI URGENȚE DE SĂNĂTATE PUBLICĂ

               Comitetul executiv,

               PP1. Recunoscând că pandemia de COVID-19 reprezintă o amenințare la adresa sănătății, a siguranței și a bunăstării oamenilor din cauza efectelor sale multiple și fără precedent, inclusiv a efectelor umanitare asupra refugiaților, a solicitanților de azil, a refugiaților returnați, a apatrizilor și, în numeroase situații, a persoanelor strămutate în interiorul țării (denumite în continuare „persoane de interes pentru UNHCR”), inclusiv riscuri sporite în ceea ce privește protecția;

               PP2. Recunoscând, de asemenea, că persoanele sărace și cele mai vulnerabile sunt cele mai afectate și că impactul pandemiei va avea repercusiuni asupra beneficiilor în materie de dezvoltare, împiedicând realizarea de progrese în atingerea obiectivelor de dezvoltare durabilă, inclusiv a țintei 3.8
                  1
               ;

               PP2bis. Recunoscând, de asemenea, că cea mai mare parte a refugiaților și a altor persoane strămutate la nivel mondial sunt găzduite de țări cu venituri mici și medii, care se numără printre cele mai afectate de pandemia de COVID-19, confruntându-se cu efecte grave asupra sănătății publice, precum și cu efecte socioeconomice;

               PP3. Recunoscând, în plus, impactul deosebit al pandemiei de COVID-19 și consecințele sale multiple pentru persoanele de interes pentru UNHCR, precum și pentru multe comunitățigazdă, inclusiv în ceea ce privește sănătatea, riscurile sporite de violență sexuală și bazată pe gen, discriminarea, economiile și accesul umanitar, precum și accesul la educație;

               PP4. Reafirmând dreptul fiecărei ființe umane, fără nicio deosebire, de a se bucura de cel mai înalt standard posibil de sănătate fizică și mintală;

               PP4Bis Recunoscând, în plus, că disponibilitatea și accesul în timp util la vaccinuri, medicamente, tehnologii medicale și terapii medicale sigure și eficace sunt importante pentru promovarea acestui drept, având în vedere că imunizarea pe scară largă împotriva COVID-19 este un bun public global pentru sănătate în vederea prevenirii, a limitării și a opririi transmiterii, pentru a pune capăt pandemiei;

               PP5. Recunoscând că o urgență de sănătate publică de importanță internațională, cum este pandemia de COVID-19, necesită un răspuns global bazat pe unitate, solidaritate și cooperare multilaterală consolidată;

               PP6. Reafirmându-și angajamentul față de solidaritatea internațională și față de partajarea responsabilităților și a sarcinilor, cu implicarea tuturor membrilor comunității internaționale, și reamintind importanța cooperării internaționale, în special pentru a sprijini comunitățile și țările care găzduiesc populații mari de refugiați, pentru asigurarea protecției și a asistenței și pentru găsirea de soluții, în special în contextul unei urgențe de sănătate publică;

               PP7. Recunoscând că statele au dreptul de a lua măsuri pentru a proteja sănătatea publică; reamintind totodată că astfel de măsuri trebuie să fie puse în aplicare în conformitate cu obligațiile care le revin statelor în temeiul dreptului internațional, inclusiv al dreptului internațional privind refugiații, al drepturilor omului și, după caz, al dreptului internațional umanitar;

               PP8. Reamintind că statele au competența suverană de a reglementa intrarea resortisanților străini, cu respectarea deplină a principiului nereturnării și sub rezerva dreptului internațional aplicabil, inclusiv a dreptului internațional privind refugiații;

               PP9. Reamintind Pactul mondial privind refugiații, inclusiv principiul partajării sarcinilor și a responsabilităților;

               PP10. Reamintind concluziile relevante ale Comitetului executiv, inclusiv Concluzia nr. 64 (XLI)(1990), privind femeile refugiate și protecția internațională; Concluzia nr. 84 (XLVIII)(1997) privind copiii și adolescenții refugiați; Concluzia nr. 105 (LVII)(2006) privind femeile și fetele aflate într-o situație de risc; Concluzia nr. 106 (LVII)(2006) privind identificarea, prevenirea și reducerea apatridiei și protecția apatrizilor; Concluzia nr. 107 (LVIII)(2007) privind copiii aflați într-o situație de risc; Concluzia nr. 110 (LXI)(2010) privind refugiații cu handicap și alte persoane cu handicap protejate și asistate de UNHCR; Concluzia nr. 109 (LX) (2009) privind situațiile de prelungire a statutului de refugiat; Concluzia nr. 111 (LXIV)(2013) privind înregistrarea civilă și Concluzia nr. 112 (LXVII)(2016) privind cooperarea internațională din perspectiva protecției și a soluțiilor;

               Politici favorabile incluziunii și accesul la asistență medicală și la alte servicii

               OP1. Apreciază măsurile luate de state pentru a facilita accesul și incluziunea în serviciile de asistență medicală, precum și măsurile de limitare și prevenire a infecțiilor, inclusiv vaccinările, în mod nediscriminatoriu, pentru persoanele de interes pentru UNHCR, în conformitate cu dreptul oricărei persoane de a se bucura de cel mai înalt standard posibil de sănătate fizică și mintală;

               OP2. Încurajează statele să depună eforturi în vederea incluziunii sporite a persoanelor de interes pentru UNHCR în serviciile de asistență medicală; și solicită să se acorde în continuare sprijin statelor, astfel încât să li se permită să consolideze și să extindă capacitatea sistemelor de sănătate pentru a răspunde nevoilor persoanelor de interes pentru UNHCR, precum și ale comunităților care le găzduiesc;

               OP3. Încurajează statele să se asigure că apatridia sau lipsa documentelor asociată acesteia nu împiedică accesul apatrizilor la serviciile și la unitățile de asistență medicală;

               OP4. Apreciază și solicită măsuri suplimentare eficace de prevenire a răspândirii infecțiilor și de gestionare a riscurilor pentru sănătate în rândul persoanelor de interes pentru UNHCR, inclusiv al celor care trăiesc în tabere, adăposturi colective și alte tipuri de așezări; și măsuri privind cazarea, măsuri preventive și tratament, acolo unde este necesar, precum și accesul la apă sigură și la salubritate, inclusiv în condiții de igienă conforme cu standardele corespunzătoare;

               OP5. Încurajează măsurile de identificare și abordare a nevoilor și a barierelor specifice în materie de sănătate în contextul urgențelor de sănătate publică, precum și promovarea priorităților și a capacităților copiilor, femeilor, adolescentelor, persoanelor în vârstă, persoanelor cu handicap și persoanelor cu probleme de sănătate cronice;

               OP5bis. Încurajează UNHCR și partenerii săi să mențină capacitatea adecvată de sprijinire a răspunsurilor în materie de sănătate, inclusiv prin intermediul serviciilor naționale, în beneficiul persoanelor de interes pentru UNHCR și al populațiilor-gazdă, în cursul pregătirii, al planificării și al reacției la urgențele din domeniul sănătății publice;

               OP6. Încurajează statele și UNHCR să abordeze sănătatea mintală și bunăstarea psihosocială în cadrul răspunsului lor la pandemie prin promovarea disponibilității asistenței psihosociale și a asistenței de urgență în domeniul sănătății mintale pentru persoanele de interes pentru UNHCR, [inclusiv pentru victimele violenței sexuale și bazate pe gen], precum și pentru comunitățile-gazdă; și încurajează consolidarea în continuare a acestor măsuri, inclusiv prin intermediul sprijinului internațional;

               OP6bis. Încurajează UNHCR și partenerii săi să continue să se asigure că experiențele și lecțiile învățate în urma pandemiei de COVID-19, precum și a altor urgențe de sănătate publică, fundamentează și consolidează planificarea, pregătirea și răspunsurile la astfel de situații de urgență, inclusiv în ceea ce privește asistența psihosocială și sprijinul pentru sănătatea mintală;

               Cooperarea internațională și partajarea sarcinilor și a responsabilităților

               OP7. Apreciază ospitalitatea permanentă și răspunsurile favorabile incluziunii refugiaților în materie de sănătate publică ale țărilor-gazdă, precum și generozitatea donatorilor de a răspunde nevoilor de protecție ale persoanelor de interes pentru UNHCR în timpul pandemiei de COVID-19; Subliniază rolul central al cooperării internaționale în ceea ce privește protecția refugiaților și regimul de soluții durabile și își reiterează angajamentul față de solidaritatea internațională și partajarea echitabilă a sarcinilor și a responsabilităților;

               OP7bis. Invită statele și alți parteneri să sprijine urgent finanțarea, distribuirea echitabilă a unor metode de diagnosticare, precum și a unor tratamente și vaccinuri sigure și eficace și să exploreze în continuare mecanisme de finanțare inovatoare menite să asigure accesul la prețuri abordabile, în timp util, echitabil și universal la vaccinurile împotriva COVID-19, precum și distribuirea corectă a acestora pentru toți, inclusiv pentru persoanele de interes pentru UNHCR și pentru comunitățile-gazdă;

               SE VA RESPINGE DE CĂTRE UE: [OP7terAlt: Îndeamnă cu fermitate toate statele să se abțină de la adoptarea oricăror măsuri coercitive unilaterale care ar putea afecta negativ capacitatea țărilor-gazdă de a proteja refugiații și care ar putea restrânge spațiul umanitar, în special în timpul actualei pandemii, când accesul echitabil și prompt la un vaccin eficace și la prețuri abordabile împotriva COVID-19 este esențial pentru protejarea populațiilor de refugiați și a comunităților-gazdă împotriva răspândirii virale.]

               Limitări privind intrarea și circulația și accesul la azil 4

               OP8. Apreciază acțiunile întreprinse de state pentru a se asigura că măsurile luate pentru limitarea intrării la frontiere în legătură cu urgențele de sănătate publică sunt temporare, nediscriminatorii, necesare, proporționale și rezonabile în circumstanțele date și că sunt aplicate într-un mod care protejează sănătatea publică, respectând totodată dreptul de a solicita și de a beneficia de azil și principiul nereturnării, precum și obligațiile aplicabile în temeiul dreptului internațional, inclusiv al dreptului internațional privind refugiații;

               OP9. Apreciază măsurile de adaptare luate de state și de UNHCR pentru a asigura accesul neîntrerupt la procedurile de azil și de stabilire a apatridiei și buna funcționare a acestora, precum și înregistrarea și eliberarea fără întrerupere a documentelor și alte procese relevante pentru persoanele de interes pentru UNHCR, inclusiv utilizarea tehnologiei pentru intervievarea la distanță și prelungirea termenelor pentru înregistrarea nașterilor și valabilitatea documentelor privind naționalitatea și rezidența, și încurajează alte state, UNHCR și partenerii să sprijine în continuare statele în acest domeniu, în funcție de necesități;

               OP10. Remarcă importanța asigurării faptului că orice restricționare a circulației persoanelor de interes pentru UNHCR în scopul protejării sănătății publice este nediscriminatorie, prevăzută de lege, necesară, rezonabilă în circumstanțele date și conformă cu dreptul internațional și apreciază utilizarea unor alternative la detenție care să asigure respectarea măsurilor de sănătate publică;

               OP11. Subliniază necesitatea respectării depline a drepturilor omului și precizează că răspunsul la pandemie nu poate include nicio formă de discriminare, rasism și xenofobie;

               Abordarea efectelor mai ample ale urgențelor de sănătate publică

               OP12 conform renumerotării. Își exprimă îngrijorarea cu privire la efectele multiple ale pandemiei de COVID-19 asupra persoanelor de interes pentru UNHCR, precum și asupra comunităților-gazdă ale acestora, printre care se numără agravarea sărăciei și perturbarea profundă a educației, insecuritatea alimentară sporită, oportunități limitate de subzistență și intensificarea violenței sexuale și bazate pe gen;

               OP13 conform renumerotării. Invită statele membre ca, în cooperare cu UNHCR și cu sprijinul altor părți interesate, să se asigure că nevoile umanitare ale persoanelor de interes pentru UNHCR și ale comunităților-gazdă ale acestora, inclusiv în ceea ce privește apa curată, alimentele și alimentația, adăpostul, educația, mijloacele de subzistență, energia, sănătatea [inclusiv sănătatea sexuală și reproductivă] [serviciile de îngrijire] [inclusiv vaccinurile], precum și alte nevoi de protecție sunt abordate ca elemente ale răspunsului umanitar în situații de urgență de sănătate publică, inclusiv prin furnizarea promptă de resurse adecvate, asigurându-se totodată că eforturile lor de colaborare respectă pe deplin principiile umanitare;

               OP14 conform renumerotării. Apreciază și invită statele, UNHCR și alte părți interesate să promoveze egalitatea de gen și capacitarea femeilor în toate etapele răspunsului la situațiile de urgență de sănătate publică și, în acest sens, îndeamnă statele membre ca, în cooperare cu UNHCR și cu sprijinul altor părți interesate, să asigure accesul fiabil și sigur al persoanelor de interes pentru UNHCR la [servicii de sănătate sexuală și reproductivă, precum și la] servicii de asistență medicală de bază și la asistență psihosocială încă de la începutul situațiilor de urgență, recunoscând totodată că serviciile relevante sunt importante pentru a satisface în mod eficace nevoile femeilor, ale adolescentelor și ale copiilor de vârstă mică și pentru protejarea lor împotriva mortalității și a morbidității evitabile care apar în situațiile de urgență umanitară;

               OP15 conform renumerotării. Încurajează toți actorii să își întețească eforturile pentru a sprijini statele să reducă la minimum și să abordeze efectele urgențelor de sănătate publică asupra persoanelor de interes pentru UNHCR, printre care se numără și copii, inclusiv accesul redus la educație, agravarea sărăciei, căsătoria copiilor, căsătoria timpurie și căsătoria forțată și traficul de ființe umane, alte forme de violență, exploatare și abuz, inclusiv munca copiilor, recrutarea copiilor, separarea familiilor, și să depună eforturi pentru a le oferi o bază pentru un viitor mai bun;

               Soluții durabile

               OP16. Își exprimă îngrijorarea cu privire la faptul că pandemia de COVID-19 a afectat în mod semnificativ explorarea unor soluții durabile; subliniază importanța acestora, garantarea lor fiind unul dintre obiectivele principale ale protecției internaționale; solicită o implicare sporită, inclusiv din partea statelor, a UNHCR și a altor parteneri în contextul urgențelor de sănătate publică, pentru:

               (a) promovarea condițiilor favorizante din țările de origine, inclusiv a eforturilor de combatere a cauzelor profunde, pentru a pune în aplicare repatrierea voluntară a refugiaților în condiții de siguranță și demnitate și reintegrarea durabilă a persoanelor returnate, incluzând măsuri adecvate de sănătate publică;

               (b) sprijinirea relocării, inclusiv creșterea numărului de locuri de relocare în statele în care se realizează relocarea în prezent și locuri noi în alte state; utilizarea sau extinderea unor metode flexibile de prelucrare și facilitarea plecărilor la timp, respectând totodată sănătatea publică;

               (c) facilitarea accesului la căi complementare, inclusiv reîntregirea familiei, piața forței de muncă și oportunitățile de studiu, în conformitate cu legislația națională, pentru a veni în sprijinul soluțiilor durabile; și

               (d) facilitarea autonomiei și oferirea de oportunități de integrare, după caz, persoanelor de interes pentru UNHCR.

               OP16bis. Își exprimă, de asemenea, îngrijorarea cu privire la faptul că pandemia de COVID19 a afectat în mod semnificativ eforturile de identificare a unor soluții durabile pentru persoanele strămutate în interiorul țării și solicită sprijin suplimentar din partea autorităților naționale pentru crearea unor condiții favorabile pentru găsirea unor soluții durabile pentru persoanele strămutate în interiorul țării, inclusiv returnarea voluntară, în condiții de siguranță și demnitate, integrarea locală sau stabilirea acestora într-o altă parte a țării.

               Comunicarea cu persoanele de interes pentru UNHCR și contribuțiile acestora

               OP22. Remarcă avantajele comunicării bidirecționale cu persoanele de interes pentru UNHCR și oportunitățile ca acestea să fie informate și consultate cu privire la chestiunile care le afectează, inclusiv în scopul îmbunătățirii impactului măsurilor de sănătate;

               OP23. Apreciază și încurajează măsurile care le permit persoanelor de interes pentru UNHCR să pună la dispoziție competențe și să ofere contribuții pozitive, inclusiv în calitate de furnizori de servicii medicale, didactice și de altă natură al căror sprijin poate contribui la abordarea urgențelor de sănătate publică și la consolidarea bunăstării comunităților-gazdă și invită UNHCR să includă opiniile și expertiza acestora în conturarea răspunsului său în materie de protecție;

               OP23bisAlt. Remarcă faptul că utilizarea tot mai frecventă a instrumentelor digitale a permis continuarea furnizării de servicii și a îmbunătățit accesul la persoanele de interes pentru UNHCR; încurajează UNHCR ca, în cooperare cu statele în cauză și cu alte părți interesate relevante, să continue să exploreze noi modalități de utilizare a instrumentelor digitale adecvate și să pună în aplicare abordări inovatoare în ceea ce privește colectarea, gestionarea și partajarea datelor, în conformitate cu legislația națională și cu standardele și principiile internaționale aplicabile în materie de protecție a vieții private și de protecție a datelor; și

               OP23ter. Remarcă riscul de dezinformare care poate apărea în timpul unei urgențe de sănătate publică și importanța combaterii dezinformării printr-o comunicare obiectivă pe care persoanele de interes pentru UNHCR să o poată înțelege și accesa cu ușurință; și recunoaște rolul central pe care îl joacă persoanele de interes pentru UNHCR în transmiterea acestor informații.

                     (1)

                        A se vedea, de asemenea, Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/70/1.