				|

		52011PC0635

			Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI privind Legislația europeană comună în materie de vânzare /* COM/2011/0635 final - 2011/0284 (COD) */

			   	EXPUNERE DE
MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
·
Motivele și obiectivele propunerii
Dreptul contractelor prezintă
diferențe între statele membre, creând obstacole pentru comercianții
și consumatorii care doresc să desfășoare
activități de comerț transfrontalier în cadrul pieței
interne. Obstacolele create de aceste diferențe au un efect disuasiv
asupra comercianților, în special asupra întreprinderilor mici și
mijlocii (IMM-uri), în ceea ce privește desfășurarea activităților
de comerț transfrontalier sau de extindere pe noi piețe ale statelor
membre și limitează accesul consumatorilor la produsele oferite de
comercianții stabiliți în alte state membre.
În prezent, numai unul din zece
comercianți ai Uniunii care se ocupă cu vânzarea de bunuri
exportă în interiorul Uniunii și majoritatea acelora care
exportă o fac doar către un număr redus de state membre.
Barierele create de dreptul contractelor reprezintă unul dintre factorii
importanți care contribuie la această situație. Sondajele[1] arată că, din seria
de obstacole în calea comerțului transfrontalier, precum
reglementările fiscale, cerințele administrative,
dificultățile de livrare, limba și cultura, comercianții au
plasat obstacolele legate de dreptul contractelor printre obstacolele cele mai
importante în calea acestui tip de comerț.
Necesitatea adaptării comercianților
la diferitele legislații naționale în materie contractuală care
se pot aplica în cadrul tranzacțiilor transfrontaliere sporește
costul și complexitatea comerțului transfrontalier în raport cu
comerțul intern, atât în ceea ce privește tranzacțiile între
întreprinderi și consumatori, cât și tranzacțiile între
întreprinderi.
Comparativ cu comerțul intern,
situațiile transfrontaliere ocazionează în mod obișnuit costuri
de tranzacționare suplimentare în sarcina comercianților. Acestea se
referă, în special, la dificultatea de a afla informații cu privire
la dispozițiile unei legislații străine aplicabile în materie
contractuală, de a obține consiliere juridică, de a negocia
legislația aplicabilă tranzacțiilor între întreprinderi și
de a adapta contractele la cerințele dreptului consumatorilor în
tranzacțiile între întreprinderi și consumatori.
În tranzacțiile transfrontaliere între
întreprinderi și consumatori, costurile de tranzacționare aferente dreptului
contractelor și obstacolele de natură juridică create de
diferențele dintre normele naționale imperative de protecție a
consumatorilor au un impact semnificativ. În temeiul articolului 6 din
Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului
din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale
(Roma I)[2],
atunci când o întreprindere își orientează activitățile
către consumatorii dintr-un alt stat membru, aceasta trebuie să
respecte legislația aplicabilă în materie contractuală din
statul membru respectiv. În cazurile în care părțile nu au optat
pentru o altă legislație aplicabilă și dispozițiile
obligatorii în materie de protecție a consumatorilor din statul membru al
consumatorului prevăd un nivel mai ridicat de protecție, trebuie
respectate acestea din urmă. Prin urmare, comercianții trebuie
să afle în prealabil dacă legislația statului membru în care
consumatorul își are reședința obișnuită prevede un nivel
mai ridicat de protecție și să se asigure că cerințele
acesteia sunt respectate în cadrul contractului. Armonizarea existentă a
legislației privind protecția consumatorilor la nivelul UE a condus
la o anumită apropiere în unele domenii, însă diferențele între
legislațiile statelor membre rămân importante. În tranzacțiile
comerciale electronice, comercianții suportă costuri suplimentare
legate de dreptul contractelor, care rezultă din necesitatea de a adapta
site-ul societății la cerințele juridice din fiecare stat membru
către care aceștia își orientează activitatea.
În tranzacțiile transfrontaliere între
comercianți, părțile nu fac obiectul acelorași
restricții privind dreptul aplicabil. Cu toate acestea, impactul economic
al negocierii și aplicării unei legislații străine este, de
asemenea, important. Costurile rezultate din tranzacții care implică
diferite legislații naționale sunt împovărătoare, în
special pentru IMM-uri. În relațiile lor cu întreprinderile mai mari,
IMM-urile trebuie, în general, să accepte aplicarea legislației
partenerului lor comercial și să suporte costurile legate de
culegerea de informații despre conținutul legislației
străine aplicabile contractului și respectarea acesteia. În
contractele încheiate între IMM-uri, necesitatea de a negocia dreptul aplicabil
reprezintă un obstacol semnificativ în calea comerțului
transfrontalier. Pentru ambele tipuri de contracte (contracte încheiate între
întreprinderi și contracte încheiate între întreprinderi și
consumatori) pentru un IMM, aceste costuri suplimentare ale tranzacțiilor
pot fi chiar disproporționate în raport cu valoarea tranzacției.
Aceste costuri suplimentare de
tranzacționare cresc proporțional cu numărul de state membre în
care exportă un comerciant. Într-adevăr, cu cât exportă în mai
multe țări, cu atât comercianții acordă o importanță
mai mare diferențelor în materie de drept al contractelor, ca fiind un
obstacol în calea comerțului. IMM-urile sunt în mod special dezavantajate:
cu cât cifra de afaceri a societății este mai mică, cu atât este
mai mare cota-parte din costurile de tranzacționare.
Comercianții se confruntă, de
asemenea, cu o complexitate juridică sporită în comerțul
transfrontalier, în raport cu comerțul intern, întrucât sunt expuși,
adesea, mai multor legislații naționale în materie contractuală,
cu caracteristici diferite.
Faptul de a fi expus legislațiilor
străine sporește complexitatea tranzacțiilor transfrontaliere.
Pentru comercianți, dificultatea de a afla dispozițiile
legislației străine în materie contractuală ocupă primul
loc printre obstacolele în calea tranzacțiilor între întreprinderi și
consumatori și locul al treilea în ceea ce privește tranzacțiile
între întreprinderi[3].
Complexitatea juridică este mai mare atunci când schimburile comerciale se
realizează cu o țară al cărui sistem juridic este fundamental
diferit, în timp ce s-a demonstrat empiric că schimburile comerciale
bilaterale între țări care au sisteme juridice cu origine comună
sunt mult mai importante decât schimburile comerciale între două
țări fără această origine comună a sistemelor
juridice[4].
Astfel, diferențele în materie de drept
al contractelor, costurile suplimentare de tranzacționare și
complexitatea pe care aceste diferențe o creează în tranzacțiile
transfrontaliere descurajează un număr considerabil de
comercianți, în special IMM-urile, de a se extinde pe piețele din
alte state membre. De asemenea, aceste diferențe au ca efect restrângerea
concurenței în cadrul pieței interne. Valoarea tranzacțiilor
comerciale la care s-a renunțat în fiecare an între statele membre din
cauza diferențelor în ceea ce privește dreptul contractelor se
ridică la zeci de miliarde de euro.
Oportunitățile nevalorificate de a
încheia tranzacții comerciale transfrontaliere au, de asemenea, un impact
negativ asupra consumatorilor europeni. Un nivel redus al schimburilor
comerciale transfrontaliere antrenează o scădere a importurilor
și a concurenței între comercianți. Acest lucru poate duce pe
piața consumatorilor la o varietate mai redusă de produse și la
un preț mai ridicat.
Deși achizițiile transfrontaliere ar
putea aduce avantaje economice substanțiale sub forma unor oferte mai
diversificate și de o mai bună calitate, majoritatea consumatorilor
nu își fac cumpărăturile decât în țara de origine. Unul
dintre principalele motive ale acestei situații este acela că,
adesea, ținând seama de diferențele dintre legislațiile
naționale, consumatorii nu își cunosc drepturile în cazul
tranzacțiilor transfrontaliere. De exemplu, una dintre principalele
preocupări ale acestora este de a ști ce acțiuni au la
dispoziție atunci când un produs cumpărat dintr-un alt stat membru nu
este în conformitate cu dispozițiile contractului. Prin urmare, mulți
consumatori sunt descurajați să își facă
cumpărăturile în afara pieței lor interne. Aceștia nu
profită de oportunitățile care apar pe piața internă,
deoarece se pot găsi deseori oferte mai avantajoase din punct de vedere al
calității și al prețului într-un alt stat membru.
Comerțul electronic facilitează
căutarea de oferte, precum și compararea prețurilor și a
altor condiții, indiferent de locul în care își are sediul un
comerciant. Cu toate acestea, atunci când consumatorii încearcă să
plaseze comenzi la o întreprindere dintr-un alt stat membru, aceștia se
confruntă adesea cu practica comercială a refuzului de a vinde, care
se explică adesea prin diferențele în materie de drept al
contractelor.
Obiectivul general
al propunerii este de a îmbunătăți instituirea și
funcționarea pieței interne prin facilitarea extinderii
comerțului transfrontalier pentru întreprinderi și a
achizițiilor transfrontaliere pentru consumatori. Acest obiectiv poate fi
atins prin punerea la dispoziție a unui set unitar și de
sine-stătător de norme de drept al contractelor, care include
dispoziții pentru protecția consumatorilor, Legislația
europeană comună în materie de vânzare, care trebuie considerată
ca un al doilea regim de drept al contractelor în cadrul legislației
naționale a fiecărui stat membru.
Dacă cealaltă parte
contractantă este de acord, comercianții ar trebui să aibă
posibilitatea să aplice Legislația europeană comună în
materie de vânzare în toate tranzacțiile transfrontaliere ale acestora
realizate în Uniunea Europeană în loc să fie obligați să se
adapteze la legislații naționale diferite în materie contractuală.
Acest al doilea regim ar trebui să acopere tot ciclul de viață
al unui contract și astfel, să includă cea mai mare parte a
domeniilor care sunt relevante în momentul încheierii de contracte
transfrontaliere. Prin urmare, necesitatea comercianților de a cunoaște
legislațiile naționale ale altor state membre ar fi limitată
doar la câteva aspecte, mult mai puțin importante, care nu sunt tratate de
Legislația europeană comună în materie de vânzare. În
tranzacțiile între întreprinderi și consumatori, nu ar mai exista
necesitatea de a identifica dispozițiile imperative privind protecția
consumatorilor din legislația privind protecția consumatorilor,
întrucât Legislația europeană comună în materie de vânzare ar
conține norme de protecție a consumatorilor pe deplin armonizate care
oferă un standard înalt de protecție în întreaga Uniune
Europeană. În tranzacțiile transfrontaliere între comercianți,
negocierile privind dreptul aplicabil s-ar putea desfășura cu mai
multă ușurință, întrucât părțile contractante ar
avea posibilitatea să convină asupra utilizării Legislației
europene comune în materie de vânzare – la care ambele ar avea acces – pentru
ca aceasta să reglementeze relația lor contractuală.
Ca o consecință directă,
comercianții ar putea să beneficieze de costuri de
tranzacționare suplimentare reduse aferente dreptului contractelor și
ar putea funcționa într-un cadru juridic mai puțin complex al
comerțului transfrontalier pe baza unui set unic de norme în întreaga
Uniune Europeană. Prin urmare, comercianții ar putea să profite
în mai mare măsură de avantajele oferite de piața internă
prin extinderea comerțului lor în afara granițelor, ceea ce ar avea
drept consecință creșterea concurenței pe piața
internă. Consumatorii ar beneficia de un acces mai bun la ofertele de pe
teritoriul Uniunii Europene, la prețuri mai mici, și s-ar confrunta
cu mai puține refuzuri de vânzare. Aceștia ar trebui, de asemenea,
să beneficieze de o mai mare certitudine cu privire la drepturile lor în
cazul achizițiilor transfrontaliere, pe baza unui set unic de norme
imperative care oferă un nivel ridicat de protecție a consumatorilor.

Contextul general
Prin comunicarea sa din 2001[5], Comisia a lansat un proces
amplu de consultări publice cu privire la cadrul juridic fragmentat din
domeniul dreptului contractelor și efectele acestuia care afectează
comerțul transfrontalier. În iulie 2010, Comisia a lansat o consultare
publică prin publicarea „Cărții verzi privind opțiunile de
politică în perspectiva unui drept european al contractelor pentru consumatori
și întreprinderi”[6]
(cartea verde), care stabilește diferitele opțiuni de politică
privind modul de consolidare a pieței interne prin realizarea de progrese
în domeniul dreptului european al contractelor.
Ca răspuns la cartea verde, la 8 iunie
2011, Parlamentul European a prezentat o rezoluție prin care și-a
exprimat sprijinul pentru un instrument care ar putea îmbunătăți
instituirea și funcționarea pieței interne și ar putea
aduce beneficii comercianților, consumatorilor și sistemelor
judiciare ale statelor membre.
Comunicarea Comisiei „Europa 2020”[7] recunoaște necesitatea de
a facilita pentru comercianți și consumatori încheierea contractelor
cu parteneri din alte state membre și de a reduce costurile aferente
acesteia, în special prin realizarea de progrese către un drept european
facultativ al contractelor. Agenda digitală pentru Europa[8] are în vedere un instrument
facultativ în materia dreptului european al contractelor care să
contracareze fragmentarea normelor de drept al contractelor și să
impulsioneze încrederea consumatorilor în comerțul electronic.
·
Dispoziții existente în domeniul propunerii
Există diferențe semnificative între
statele membre în ceea ce privește dreptul contractelor. Inițial,
Uniunea a început să reglementeze materia dreptului contractelor prin
intermediul directivelor de armonizare minimă adoptate în domeniul
dreptului protecției consumatorilor. Abordarea privind armonizarea
minimă a însemnat că statele membre au avut posibilitatea să
mențină sau să introducă cerințe obligatorii mai
stricte decât cele prevăzute în acquis. În practică, această
abordare a condus la soluții divergente în statele membre chiar și în
domeniile care au fost armonizate la nivelul Uniunii. În schimb, recent
adoptata Directivă privind drepturile consumatorilor armonizează pe
deplin următoarele materii: informațiile precontractuale care trebuie
furnizate consumatorilor, dreptul consumatorului de retragere din contractele
la distanță și cele în afara spațiilor comerciale, precum
și anumite aspecte legate de livrarea bunurilor și transferul
riscurilor.
În ceea ce privește relațiile dintre
comercianți, Uniunea a reglementat domeniul combaterii întârzierilor în
efectuarea plăților, prin instituirea unor norme privind ratele
minime ale dobânzii. La nivel internațional, Convenția de la Viena privind
vânzările internaționale de bunuri (Convenția de la Viena) se
aplică implicit ori de câte ori părțile nu au ales să
aplice o altă lege. Convenția de la Viena reglementează anumite
aspecte privind contractele de vânzare-cumpărare de bunuri, însă nu abordează
aspecte importante, ca de exemplu viciile de consimțământ, clauzele
contractuale abuzive și prescripția. Alte limitări ale
aplicabilității acesteia rezultă din faptul că nu toate
statele membre au semnat Convenția de la Viena[9] și nu există niciun
mecanism care ar putea să asigure interpretarea uniformă.
O anumită parte a legislației
Uniunii este relevantă pentru relațiile între întreprinderi și
consumatori precum și pentru relațiile între întreprinderi. Directiva
privind comerțul electronic[10]
conține norme privind valabilitatea contractelor încheiate prin mijloace
electronice, precum și privind anumite cerințe precontractuale.
În domeniul dreptului internațional
privat, Uniunea a adoptat instrumente privind alegerea legislației, în
special Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al
Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor
contractuale (Roma I)[11]
și, în ceea ce privește obligația de a furniza obligații
precontractuale, Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European
și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă
obligațiilor necontractuale (Roma II)[12].
Primul dintre aceste instrumente stabilește normele pentru determinarea
legislației aplicabile în materia obligațiilor contractuale iar al
doilea instrument în materia obligațiilor necontractuale, inclusiv acelea
care rezultă din declarații precontractuale.
Regulamentul Roma I și regulamentul Roma
II vor continua să se aplice și nu vor fi afectate de propunere. Cu
toate acestea, va trebui în continuare să se determine legea
aplicabilă contractelor transfrontaliere. Aceasta se va realiza prin
aplicarea normală a regulamentului Roma I. Legea aplicabilă poate fi
determinată de către părțile însele (articolul 3 din
regulamentul Roma I) sau, în lipsa unui acord al acestora, pe baza normelor
prevăzute în articolul 4 la regulamentul Roma I. În cea ce privește
contractele încheiate cu consumatorii, conform condițiilor prevăzute
la articolul 6 alineatul (1) din regulamentul Roma I, în cazul în care
părțile nu au ales legea aplicabilă, legea respectivă este
legea de la locul unde consumatorul își are reședința
obișnuită.
Legislația europeană comună în
materie de vânzare va fi un al doilea regim de drept al contractelor în cadrul
legislației naționale a fiecărui stat membru. Atunci când
părțile convin să recurgă la Legislația europeană
comună în materie de vânzare, dispozițiile acesteia vor fi singurele
norme naționale aplicabile în materiile care intră în domeniul
său de aplicare. În acest caz, nicio altă normă
națională nu va putea fi aplicată. Acest acord de a aplica
Legislația europeană comună în materie de vânzare
reprezintă o alegere între două seturi diferite de legislații în
materie de vânzare din cadrul aceluiași drept național și, prin
urmare, nu reprezintă alegerea anterioară a legii aplicabile în
sensul dispozițiilor de drept internațional și nu trebuie
confundată cu aceasta.
Deoarece Legislația europeană
comună în materie de vânzare nu va reglementa toate aspectele referitoare
la un contract (de exemplu, nelegalitatea contractului, reprezentarea), normele
existente în dreptul civil al statului membru aplicabil contractului vor
continua să reglementeze aceste aspecte reziduale.
Aplicarea normală a regulamentului Roma I
implică totuși restricții în ceea ce privește alegerea
legii aplicabile tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori. În
cazul în care, în tranzacțiile între întreprinderi și consumatori
părțile aleg legea unui alt stat membru decât legea consumatorului,
articolul 6 alineatul (1) nu permite ca această alegere să priveze
consumatorul de protecția oferită de dispozițiile imperative ale
legii țării în care acesta își are reședința
obișnuită [articolul 6 alineatul (2) din regulamentul Roma I].
Această din urmă dispoziție nu va avea însă nicio
importanță dacă, în cadrul dreptului național aplicabil
părțile au optat pentru Legislația europeană comună în
materie de vânzare, întrucât dispozițiile Legislației europene comune
în materie de vânzare ale dreptului din acea țară sunt identice în
țara în care a fost ales cu cele din țara consumatorului. Prin
urmare, nivelul normelor imperative de protecție a consumatorului din
țara consumatorului nu este mai ridicat, iar consumatorul nu este privat
de protecția legii din țara în care își are reședința
obișnuită.
·
Coerența cu alte politici și obiective
ale Uniunii
Prezenta propunere corespunde obiectivului de
a atinge un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, deoarece
conține norme imperative de protecție a consumatorilor, de la care
părțile nu pot să deroge în detrimentul consumatorului. Mai
mult, nivelul de protecție oferit de aceste dispoziții imperative
este egal sau superior celui prevăzut în acquis-ul actual.
De asemenea, propunerea este conformă cu
politica Uniunii de a sprijini IMM-urile pentru ca acestea să beneficieze
în mai mare măsură de oportunitățile oferite de piața
internă. Legislația europeană comună în materie de vânzare
poate fi aleasă în contractele dintre comercianți atunci când cel
puțin unul dintre aceștia este o IMM, în baza Recomandării
2003/361[13]
a Comisiei privind definiția microîntreprinderilor, a întreprinderilor
mici și medii, ținând cont, în același timp, de evoluțiile
viitoare.
În sfârșit, propunerea este conformă
cu politica comercială internațională a Uniunii, în sensul în
care aceasta nu discriminează părțile din țări
terțe, care ar putea, de asemenea, să opteze pentru aplicarea
Legislației europene comune în materie de vânzare, atât timp cât o parte
contractantă este stabilită într-un stat membru al UE.
Această propunere nu aduce atingere
inițiativelor viitoare ale Comisiei privind răspunderea în cazul
încălcării Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene, de
exemplu, în ceea ce privește normele în materie de concurență.
2.         REZULTATUL CONSULTĂRILOR CU
PĂRȚILE INTERESATE ȘI STUDIILE DE IMPACT
·
Consultarea părților interesate
Prin publicarea cărții verzi,
Comisia a lansat o amplă consultare publică, încheiată la
31 ianuarie 2011. Ca răspuns la consultarea privind cartea verde,
Comisia a primit 320 de răspunsuri din partea tuturor categoriilor de
părți interesate din întreaga Uniune. Mulți respondenți au
apreciat opțiunea 1 (publicarea rezultatelor activității
grupului de experți) și opțiunea 2 (un set de instrumente pentru
legiuitorul Uniunii). Opțiunea 4 (un instrument opțional de drept
european al contractelor) a fost susținută fie în mod independent,
fie în combinație cu un set de instrumente de mai multe state membre,
precum și de alte părți interesate, cu condiția să
îndeplinească anumite cerințe cum ar fi un nivel ridicat de
protecție a consumatorilor, precum și claritatea și facilitatea
utilizării dispozițiilor. Unul dintre principalele motive de
îngrijorare care au rezultat din răspunsurile la cartea verde ale părților
interesate a fost lipsa de claritate în ceea ce privește conținutul
material al unui eventual instrument de drept european al contractelor. Comisia
a răspuns acestei preocupări oferind părților interesate
posibilitatea de a prezenta observații asupra studiului de fezabilitate
elaborat de grupul de experți pentru un drept european al contractelor.
Răspunsurile primite la Cartea verde au
exprimat, de asemenea, preferințele pentru domeniul de aplicare ratione
materiae al instrumentului. Prin urmare, propunerea se axează pe
contractele de vânzare-cumpărare de bunuri.
Printr-o decizie din 26 aprilie 2010[14], Comisia a înființat un
grup de experți privind dreptul european al contractelor. Acest grup a
fost mandatat să elaboreze un studiu de fezabilitate privind un eventual
instrument viitor de drept european al contractelor, care să trateze
principalele aspecte apărute în practică în cadrul tranzacțiilor
transfrontaliere.
Un grup-cheie de părți interesate
(întreprinderi și asociații ale consumatorilor, reprezentanți ai
sectoarelor bancar și de asigurări și ai profesiilor juridice -
avocați și notari) a fost înființat în septembrie 2010 cu
obiectivul clar de a oferi grupului de experți informații practice
privind facilitarea aplicării normelor elaborate pentru studiul de
fezabilitate. Studiul de fezabilitate a fost publicat la 3 mai 2011 și o
consultare informală a fost deschisă până la 1 iulie 2011.
·
Studiul de impact
Studiul de impact (SI) a analizat cele
șapte opțiuni de politică prezentate în cartea verde; raportul
privind studiul de impact conține descrierea completă și analiza
acestor opțiuni.
Aceste opțiuni erau: scenariul de
bază (nicio modificare a politicii), un set de instrumente pentru
legiuitor, o recomandare privind o Legislație europeană comună
în materie de vânzare, un regulament de instituire a unei Legislații
europene comune facultative în materie de vânzare, o directivă (armonizare
deplină sau minimă) privind o Legislație europeană
comună în materie de vânzare, un regulament de instituire a unui drept
european al contractelor și un regulament de instituire a unui Cod civil
european.
În cadrul unei analize comparative a
impactului acestor opțiuni, raportul privind studiul de impact a
concluzionat că opțiunile privind un regim unitar facultativ de drept
al contractelor, o directivă de armonizare deplină și un
regulament de instituire a unui regim unitar facultativ de drept al
contractelor ar corespunde obiectivelor de politică. Deși este
adevărat că ultimele două opțiuni ar reduce considerabil
costurile de tranzacționare pentru comercianți și ar oferi un
cadru juridic mai puțin complex pentru cei care doresc să efectueze
tranzacții transfrontaliere, aceste opțiuni ar crea, însă,
și o presiune considerabilă asupra comercianților, întrucât cei
care au efectuat tranzacții doar pe piața internă, ar trebui, de
asemenea, să se adapteze la un nou cadru legislativ. Costurile aferente
familiarizării cu această nouă legislație obligatorie ar fi
deosebit de mari în comparație cu un regim unitar facultativ de drept al
contractelor, deoarece acestea ar avea impact asupra tuturor
comercianților. Pe de altă parte, un regim facultativ unitar de drept
al contractelor ar crea doar costuri punctuale pentru acei comercianți
care ar dori să îl utilizeze pentru comerțul lor transfrontalier.
Prin urmare, instituirea unui regim facultativ unitar de drept al contractelor
a fost gândită ca fiind acțiunea cea mai echilibrată, întrucât
aceasta ar reduce costurile de tranzacționare suportate de
comercianții care exportă către mai multe state membre și
ar oferi consumatorilor o mai mare varietate de produse la un preț mai
mic. De asemenea, acesta ar putea, în același timp, să
mărească nivelul de protecție a consumatorilor care au efectuat
cumpărături într-un alt stat membru, creând astfel încrederea că
aceștia vor avea aceleași drepturi în cadrul Uniunii.
3.           ELEMENTELE JURIDICE
ALE PROPUNERII
·
Rezumatul acțiunii propuse
Propunerea prevede crearea unei
Legislații europene comune în materie de vânzare și armonizează
legislațiile naționale în materie contractuală ale statelor
membre nu prin impunerea unor amendamente la legislația
națională în materie contractuală în vigoare, ci prin crearea,
în cadrul fiecărei legislații naționale a statelor membre a unui
al doilea regim de drept al contractelor pentru contractele care intră sub
incidența domeniului de aplicare al acestuia, care va fi identic în
întreaga Uniune Europeană și va coexista cu legislațiile
naționale existente în materie contractuală. Legislația
europeană comună în materie de vânzare se va aplica unui contract transfrontalier
doar în mod facultativ, pe baza unui acord expres al părților.
·
Temeiul juridic
Prezenta propunere se întemeiază pe
articolul 114 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE).
Propunerea prevede un set unitar unic de norme
armonizate în materia contractelor, care include normele privind protecția
consumatorului sub forma unei Legislații europene comune în materie de
vânzare, care trebuie considerat ca un al doilea regim în materie de drept al
contractelor în cadrul legislației naționale a fiecărui stat
membru, care poate fi utilizat în tranzacțiile transfrontaliere în baza
unui acord valabil al părților. Acest acord nu reprezintă o
alegere a legii aplicabile, și nu trebuie confundat cu o alegere a legii
aplicabile în sensul normelor de drept internațional privat. În schimb,
această alegere este făcută în cadrul unei legislații
naționale aplicabile în conformitate cu normele de drept
internațional privat.
Această soluție are ca obiectiv
instituirea și funcționarea pieței interne. Aceasta ar
înlătura obstacolele în calea exercitării libertăților
fundamentale care rezultă din diferențele dintre legislațiile
naționale, în special din costurile suplimentare de tranzacționare
și din complexitatea percepută ca atare de comercianți în momentul
încheierii tranzacțiilor transfrontaliere precum și din lipsa de
încredere a consumatorilor în ceea ce privește drepturile lor atunci când
aceștia fac cumpărături în altă țară – toate
acestea având un efect direct asupra creării și
funcționării pieței interne și restrângând concurența.
În conformitate cu articolul 114 alineatul (3)
din TFUE, Legislația europeană comună în materie de vânzare ar
garanta un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin stabilirea
propriului set de norme imperative care să mențină sau să
îmbunătățească nivelul de protecție de care se
bucură consumatorii în temeiul legislației UE existente privind
protecția consumatorilor.
·
Principiul subsidiarității
Propunerea respectă principiul
subsidiarității, astfel cum acesta este prevăzut la articolul 5
din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE).
Obiectivul propunerii și anume,
contribuirea la funcționarea corespunzătoare a pieței interne
prin punerea la dispoziție a unui set facultativ unitar de norme de drept
al contractelor, are o evidentă dimensiune transfrontalieră și
nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre
în cadrul sistemelor lor naționale
Atât timp cât diferențele dintre
legislațiile naționale în materie contractuală continuă
să ocazioneze costuri de tranzacționare suplimentare semnificative
pentru tranzacțiile transfrontaliere, obiectivul privind finalizarea
pieței interne prin facilitarea extinderii comerțului transfrontalier
pentru comercianți și a achizițiilor transfrontaliere pentru
consumatori nu poate fi realizat pe deplin.
Prin adoptarea de măsuri la nivel
național, statele membre nu vor fi în măsură să elimine
costurile suplimentare de tranzacționare și complexitatea
juridică care decurg din diferențele dintre legislațiile
naționale în materie contractuală cu care comercianții se
confruntă în cadrul comerțului transfrontalier în UE. Consumatorii
vor continua să dispună de o posibilitate redusă de alegere
și de acces limitat la produse provenind din alte state membre. De
asemenea, acestora le va lipsi încrederea care rezultă din
cunoașterea drepturilor lor.
Prin urmare, obiectivul propunerii ar putea fi
mai bine realizat prin acțiunea la nivelul Uniunii, în conformitate cu
principiul subsidiarității. Uniunea este cea mai în măsură
să abordeze problemele legate de fragmentarea juridică prin
măsuri luate în domeniul dreptului contractelor, care să apropie
normele aplicabile tranzacțiilor transfrontaliere. În plus, pe
măsură ce tendințele pieței evoluează și
obligă statele membre să acționeze independent, de exemplu prin
reglementarea pieței emergente a conținutului digital, este probabil
ca divergențele de reglementare care duc la creșterea costurilor de
tranzacție și lacunele în materie de protecție a consumatorilor
să crească.
·
Principiul proporționalității
Propunerea respectă principiul
proporționalității, astfel cum acesta este prevăzut la
articolul 5 TUE.
Domeniul de aplicare al propunerii se
limitează la aspectele care ridică probleme reale în
tranzacțiile transfrontaliere și nu se extinde la aspecte care sunt
abordate cel mai bine de către legislația națională. În
ceea ce privește domeniul de aplicare ratione materiae, propunerea
conține dispoziții care reglementează drepturile și
obligațiile părților în cursul ciclului de viață al
contractului, însă nu face referire, de exemplu, la normele privind
reprezentarea care sunt mai puțin susceptibile să devină
litigioase. În ceea ce privește domeniul de aplicare teritorial, prezenta
propunere vizează situații transfrontaliere în care apar probleme
privind costurile suplimentare de tranzacționare și complexitatea
juridică. În sfârșit, domeniul de aplicare personal al propunerii se
limitează la tranzacțiile în care apar, în principal, problemele
privind piața internă și anume, relațiile între
întreprinderi atunci când cel puțin una din părți este o IMM
și relațiile între întreprinderi și consumatori. Contractele
încheiate între particulari și contractele încheiate între
comercianți care nu sunt IMM-uri nu sunt incluse, deoarece nu este
necesară nicio acțiune în cazul acestor tipuri de contracte
transfrontaliere. Regulamentul oferă statelor membre două
opțiuni: de a propune părților să recurgă
Legislația europeană comună în materie de vânzare într-un context
pur național precum și în cazul contractelor încheiate între
comercianți, din care niciunul nu este o IMM.
Față de alte posibile soluții
analizate, propunerea este o acțiune proporțională datorită
naturii opționale și facultative a Legislației europene comune
în materie de vânzare. Aceasta înseamnă că aplicarea sa depinde de un
acord între părțile la un contract, ori de câte ori este considerat,
de comun acord, ca fiind benefic pentru o anumită tranzacție
transfrontalieră. Faptul că Legislația europeană comună
în materie de vânzare reprezintă un set facultativ de norme aplicabile
doar în cazuri transfrontaliere, înseamnă, de asemenea, că poate
reduce obstacolele în calea comerțului transfrontalier, fără
să interfereze cu sistemele și tradițiile juridice adânc înrădăcinate
în statele membre. Legislația europeană comună în materie de
vânzare va fi un regim facultativ care se va adăuga normelor de drept al
contractelor în vigoare, fără a le înlocui. Astfel, măsura
legislativă se va limita la ceea ce este necesar pentru a crea pe
piața unică viitoare oportunități pentru comercianți
și consumatori.
·
Alegerea instrumentelor
Instrumentul ales pentru această
inițiativă este un regulament privind o legislație
europeană comună opțională în materie de vânzare.
Un instrument fără caracter
obligatoriu, cum ar fi un set de instrumente pentru legiuitorul UE sau o
recomandare adresată statelor membre nu ar realiza obiectivul de a
îmbunătăți crearea și funcționarea pieței
interne. O directivă sau un regulament de înlocuire a legislațiilor
naționale cu o legislație europeană obligatorie în materie de
contracte ar putea fi disproporționate, întrucât ar obliga
comercianții care nu doresc să vândă la nivel transfrontalier
să suporte costuri care nu sunt compensate de economiile de costuri care
apar doar atunci când au loc tranzacții transfrontaliere. În plus, o
directivă care să stabilească standarde minime nu ar fi
potrivită, deoarece nu ar atinge nivelul de certitudine juridică
și gradul necesar de uniformitate pentru a reduce costurile de tranzacționare.
4.           IMPLICAȚII
BUGETARE
După adoptarea propunerii, Comisia va
stabili o bază de date pentru schimbul de informații privind
hotărârile definitive pronunțate cu referire la Legislația
europeană comună în materie de vânzare, sau orice altă
dispoziție a regulamentului, precum și hotărârile relevante ale
Curții de Justiție a Uniunii Europene. Costurile aferente acestei
baze de date este probabil să crească pe măsură ce tot mai
multe hotărâri definitive devin disponibile. În același timp, Comisia
va organiza sesiuni de formare pentru practicienii în domeniul dreptului care
aplică Legislația europeană comună în materie de vânzare[15]. Este foarte probabil ca
aceste costuri să scadă în timp, pe măsură ce se
răspândesc informațiile privind modul de aplicare a Legislației
europene comune în materie de vânzare.
5.           INFORMAȚII
SUPLIMENTARE
·
Simplificare
Propunerea privind un al doilea regim de drept
al contractelor are avantajul că, fără a înlocui
legislațiile naționale ale statelor membre în materie de contracte,
permite părților să utilizeze un set unic de norme în materie de
drept al contractelor pe întreg teritoriul UE. Acest set unitar și de sine
stătător de norme are potențialul de a oferi părților
o soluție la problemele cele mai răspândite care pot apărea în
situațiile transfrontaliere în materia dreptului contractelor. Prin
urmare, pentru comercianți, această opțiune ar elimina
necesitatea efectuării unei cercetări cu privire la diferitele
legislații naționale. Pentru a ajuta consumatorii să înțeleagă
care sunt drepturile acestora potrivit Legislației europene comune în
materie de vânzare, le va fi prezentat un formular standard de informare care
îi va informa cu privire la drepturile lor.
În sfârșit, propunerea are
potențialul de a asigura coerența viitoare a legislației UE în
alte domenii de politică în care dreptul contractelor devine relevant.
·
Clauză de revizuire
Propunerea prevede o revizuire a
aplicării Legislației europene comune în materie de vânzare sau a
oricărei alte dispoziții din regulament la 5 ani de la data punerii
sale în aplicare, pentru a ține seama, printre altele, de nevoia de a
extinde domeniul său de aplicare în ceea ce privește contractele
între întreprinderi, de evoluțiile tehnologice și ale pieței în
ceea ce privește conținutul digital, precum și de
evoluțiile viitoare ale acquis-ului Uniunii. În acest scop, Comisia va
prezenta Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic
și Social European un raport însoțit, după caz, de propuneri de
modificare a regulamentului.
·
Spațiul Economic European
Regulamentul propus privește un aspect
care vizează SEE și, prin urmare, trebuie extins la SEE.
·
Explicarea propunerii
Propunerea cuprinde trei părți
principale: un regulament, anexa I la regulament care conține normele de
drept al contractelor (Legislația europeană comună în materie de
vânzare) și anexa II care conține un formular standard de informare.
A.
Regulamentul
Articolul 1
definește scopul și obiectul regulamentului.
Articolul 2
conține o listă de definiții ale termenilor utilizați în
cuprinsul regulamentului. În timp ce unele definiții există deja în
dispozițiile relevante ale acquis-ului, altele sunt concepte definite
pentru prima dată cu această ocazie.
Articolul 3
explică natura opțională a normelor în materie de drept al
contractelor transfrontaliere pentru vânzarea de bunuri, furnizarea de
conținut digital și prestarea de servicii conexe.
Articolul 4
stabilește domeniul de aplicare teritorial al regulamentului, care este
limitat la contractele transfrontaliere.
Articolul 5
stabilește domeniul de aplicare ratione materiae al contractelor de
vânzare-cumpărare de bunuri, de furnizare de conținut digital și
de prestare de servicii conexe, precum instalarea și repararea.
Articolul 6
exclude din domeniul de aplicare contractele cu obiect mixt și
vânzările în rate.
Articolul 7
descrie domeniul de aplicare ratione personae care se extinde la
contractele între comercianți și consumatori și la acele
contracte între comercianți în care cel puțin una dintre
părți este o IMM.
Articolul 8
explică faptul că alegerea Legislației europene comune în
materie de vânzare necesită un acord al părților în acest sens.
În contractele încheiate între un comerciant și un consumator, alegerea
Legislației europene comune în materie de vânzare este valabilă numai
în cazul în care consumatorul și-a dat consimțământul printr-o
declarație explicită, distinctă de declarația care
indică acordul pentru încheierea unui contract.
Articolul 9
conține mai multe cerințe în materie de informații privind
Legislația europeană comună în materie de vânzare în contractele
încheiate între un comerciant și un consumator. În special, consumatorul
trebuie să primească formularul de informare din anexa II.
Articolul 10
prevede obligația statelor membre de a se asigura că sunt
prevăzute sancțiuni pentru cazurile în care comercianții nu
își îndeplinesc obligația de a respecta cerințele speciale
prevăzute la articolele 8 și 9.
Articolul 11
explică faptul că, în urma alegerii valabile a Legislației
europene comune în materie de vânzare, aceasta este singura legislație
aplicabilă în ceea ce privește aspectele abordate în normele acesteia
și în consecință, nu se aplică alte norme naționale în
materiile care intră sub incidența domeniului său de aplicare.
Alegerea Legislației europene comune în materie de vânzare funcționează
retroactiv pentru a acoperi respectarea obligațiilor de informare
precontractuală și măsurile reparatorii pentru nerespectarea
acestor obligații.
Articolul 12
clarifică faptul că prezentul regulament nu aduce atingere
cerințelor de informare ale Directivei 2006/123/CE privind serviciile în
cadrul pieței interne[16].
Articolul 13
prezintă posibilitatea pentru statele membre de a adopta legi care să
pună la dispoziția părților Legislația europeană
comună în materie de vânzare, în vederea utilizării într-un cadru pur
național, precum și pentru contractele între comercianți, din
care niciunul nu este o IMM.
Articolul 14
prevede obligația statelor membre de a notifica hotărârile
judecătorești definitive pronunțate de instanțele lor
judecătorești naționale care interpretează
dispozițiile Legislației europene comune în materie de vânzare sau
orice altă dispoziție a regulamentului. Comisia va înființa o
bază de date a acestor hotărâri judecătorești.
Articolul 15
conține o clauză de revizuire.
Articolul 16 prevede
că regulamentul va intra în vigoare în a douăzecea zi de la data
publicării sale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
B. Anexa I
Anexa I conține textul Legislației
europene comune în materie de vânzare.
Partea I - „Dispoziții introductive” - stabilește principiile generale în materia dreptului
contractelor pe care toate părțile trebuie să le respecte în
raporturile dintre acestea, precum buna-credință și
corectitudinea. În conformitate cu principiul libertății
contractuale, părțile pot deroga de la normele Legislației
europene comune în materie de vânzare, cu excepția cazului în care se
indică în mod expres caracterul imperativ al acestora, de exemplu în
materia protecției consumatorului.
Partea II - „Încheierea unui contract
valabil” - conține dispoziții privind
dreptul părților de a primi informațiile precontractuale
esențiale și norme privind modul în care acordurile sunt încheiate
între două părți. Această parte conține, de asemenea,
dispoziții specifice care acordă consumatorilor dreptul de a se
retrage din contractele la distanță și din contractele în afara
spațiilor comerciale. În fine, conține dispoziții privind
nulitatea contractelor ca urmare a erorii, dolului, violenței sau
leziunii.
Partea III - „Evaluarea conținutului
contractului” - prevede dispoziții generale
privind modul în care trebuie interpretate clauzele contractuale în cazul în
care există neclarități. Această parte cuprinde și
norme privind conținutul și efectele contractelor, precum și
clauzele prezumate a fi abuzive și care sunt, prin urmare, nule.
Partea IV - „Obligațiile
părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția
acestora într-un contract de vânzare-cumpărare” -
analizează în detaliu normele specifice contractelor de
vânzare-cumpărare și contractelor de furnizare de conținut
digital care prevăd obligațiile vânzătorului și ale
cumpărătorului. Această parte cuprinde, de asemenea, norme
privind măsurile reparatorii în caz de neexecutare a obligațiilor de
către cumpărători și vânzători.
Partea V - „Obligațiile
părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția
acestora într-un contract de prestare de servicii conexe” - se referă la cazurile în care un vânzător prestează,
în strânsă legătură cu un contract de vânzare-cumpărare sau
de furnizare de conținut digital, anumite servicii cum ar fi instalarea,
reparațiile sau întreținerea. Această parte arată ce norme
specifice se aplică fiecărei situații, în special care sunt
drepturile și obligațiile părților în temeiul unor astfel
de contracte.
Partea VI - „Daune-interese” - conține norme comune suplimentare privind daunele pentru
pierderi și dobânda plătibilă în caz de efectuare cu întârziere
a plății.
Partea VII „Restituirea”- explică normele care se aplică cu privire la ceea ce
trebuie restituit atunci când un contract este nul sau când se declară
rezoluțiunea acestuia.
Partea VIII „Prescripția” reglementează efectele trecerii timpului asupra exercitării
drepturilor care derivă dintr-un contract.
Apendicele 1
conține un model de instrucțiuni privind retragerea care trebuie
furnizat de comerciant consumatorului înainte de încheierea unui contract la
distanță sau a unui contract în afara spațiilor comerciale, în
timp ce apendicele 2 conține un model de formular de retragere.
C. Anexa II
Anexa II conține un formular standard de
informare cu privire la Legislația europeană comună în materie
de vânzare care trebuie furnizat de către comerciant consumatorului
înainte de exprimarea acordului cu privire la intenția de a recurge la
Legislația europeană comună în materie de vânzare.
2011/0284 (COD)
Propunere de
REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN
ŞI AL CONSILIULUI
privind Legislația europeană
comună în materie de vânzare
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 114,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act
legislativ către parlamentele naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic
și Social European[17],

având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[18],
în conformitate cu procedura legislativă
ordinară,
întrucât:
(1)
Există încă blocaje importante în
activitățile economice transfrontaliere care împiedică
piața internă să își valorifice integral potențialul
de creștere economică și de creare de locuri de muncă. În
prezent, numai unul din zece comercianți din Uniune exportă bunuri în
cadrul Uniunii și majoritatea acestora nu exportă decât către un
număr redus de state membre. Din seria de obstacole în calea comerțului
transfrontalier, printre care se numără reglementările fiscale,
cerințele administrative, dificultățile la livrare, limba
și cultura, comercianții consideră dificultatea cunoașterii
dispozițiilor legislației străine în materie contractuală
printre obstacolele cele mai importante în calea tranzacțiilor între
întreprinderi și consumatori precum și în calea tranzacțiilor
între întreprinderi. De asemenea, aceasta conduce la crearea de dezavantaje în
detrimentul consumatorilor, ca urmare a accesului limitat la bunuri. Prin
urmare, coexistența legislațiilor naționale diferite în materie
contractuală are un efect disuasiv asupra exercitării
libertăților fundamentale, precum libertatea de a furniza bunuri
și de a presta servicii, și reprezintă o barieră în calea
funcționării și a procesului continuu de creare a pieței
interne. Acestea pot, de asemenea, să aibă ca efect limitarea
concurenței, în special pe piețele statelor membre mai mici.
(2)
Contractele reprezintă instrumentul juridic
indispensabil pentru orice tranzacție economică. Cu toate acestea,
necesitatea comercianților de a identifica sau de a negocia
legislația aplicabilă, de a cunoaște care sunt dispozițiile
legislației străine aplicabile, ceea ce implică adesea eforturi
de traducere, de a obține consiliere juridică pentru a se familiariza
cu cerințele acestei legislații și pentru a-și adapta
contractele la diferitele legislații naționale care se pot aplica în
tranzacțiile transfrontaliere au ca efect creșterea gradului de
complexitate și a costurilor pe care trebuie să le suporte comercianții
în tranzacțiile transfrontaliere, în raport cu schimburile comerciale
interne. Prin urmare, obstacolele create de legislația în materie
contractuală constituie un factor important care contribuie la
descurajarea unui număr considerabil de comercianți ale căror
activități sunt orientate spre export să inițieze
activități de comerț transfrontalier sau să își
extindă operațiunile în mai multe state membre. Efectul descurajator
al acestor costuri este deosebit de puternic pentru întreprinderile mici
și mijlocii (IMM), în cazul cărora costurile de acces pe mai multe
piețe străine sunt adesea deosebit de ridicate în raport cu cifra lor
de afaceri. În consecință, comercianții nu reușesc să
realizeze economiile de costuri pe care le-ar putea realiza dacă ar fi posibilă
vânzarea de bunuri și servicii în baza unei legislații unitare în
materie contractuală pentru toate tranzacțiile transfrontaliere ale
acestora și, în mediul electronic, folosirea un singur site internet.
(3)
Costurile de tranzacționare aferente legislației
în materie contractuală, care s-au dovedit a fi considerabile și
barierele juridice care rezultă din diferențele între diversele norme
obligatorii în materia protecției consumatorului au un efect direct asupra
funcționării pieței interne în ceea ce privește
tranzacțiile între întreprinderi și consumatori. În temeiul
articolului 6 din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European
și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă
obligațiilor contractuale [Regulamentul (CE) nr. 593/2008][19], ori de câte ori un comerciant
își orientează activitățile către consumatorii
dintr-un alt stat membru, se aplică dispozițiile privind
protecția consumatorilor din statul membru în care consumatorul își
are reședința obișnuită, care asigură un nivel mai
ridicat de protecție și de la care nu se poate deroga prin
convenția părților în temeiul legii respective, chiar dacă
o altă lege aplicabilă a fost aleasă de părți. Prin
urmare, comercianții trebuie să cunoască, în prealabil,
dacă legislația privind protecția consumatorilor prevede un
nivel mai ridicat de protecție și să se asigure că
cerințele acestei legislații sunt respectate în cadrul contractului
încheiat. În plus, în cazul comerțului electronic, adaptările
site-ului internet, care trebuie să reflecte cerințele obligatorii
ale legislațiilor străine în materie contractuală privind
consumatorii, presupun costuri suplimentare. Armonizarea existentă la
nivelul Uniunii în materia dreptului consumatorilor a condus la o anumită
apropiere în unele domenii. Cu toate acestea, diferențele între
legislațiile statelor membre rămân importante; armonizarea
existentă oferă statelor membre o gamă largă de
opțiuni privind modalitățile de respectare a cerințelor
legislației Uniunii și stabilirea nivelului de protecție a
consumatorilor.
(4)
Obstacolele generate de legislația în materie
contractuală care îi împiedică pe comercianți să valorifice
pe deplin potențialul pieței interne acționează și în
detrimentul consumatorilor. Un volum mai redus al schimburilor comerciale transfrontaliere
are ca rezultat mai puține importuri și un nivel mai scăzut al
concurenței. Consumatorii pot fi dezavantajați de o ofertă
limitată de bunuri, la prețuri mai mari, atât ca urmare a faptului
că un număr mai mic de comercianți străini își
oferă produsele și serviciile în mod direct, dar și indirect, ca
urmare a comerțului transfrontalier limitat între întreprinderi la nivelul
comerțului cu ridicata. Cu toate că achizițiile transfrontaliere
ar putea aduce avantaje economice substanțiale sub aspectul creării
unor oferte mai bune și mai variate, mulți consumatori manifestă
reticență față de achizițiile transfrontaliere din
cauza incertitudinii cu privire la drepturile de care beneficiază. Unele
dintre principalele preocupări ale consumatorilor sunt legate de
legislația în materie contractuală, de exemplu dacă, în cazul
achiziționării de produse cu defecte, ar beneficia de o
protecție adecvată. Prin urmare, un număr important de
consumatori preferă să facă achiziții pe piața
internă, în pofida faptului că beneficiază de o ofertă mai
redusă de produse sau plătesc prețuri mai ridicate.
(5)
În plus, consumatorii care doresc să
beneficieze de diferențele de preț de la un stat membru la altul prin
efectuarea de achiziții de la un comerciant din alt stat membru sunt
adesea împiedicați de refuzul comerciantului de a vinde. Deși
comerțul electronic a facilitat în mare măsură căutarea de
oferte precum și compararea prețurilor și a altor condiții,
indiferent de locul în care are sediul un comerciant, comenzile plasate de
consumatorii din străinătate sunt refuzate adesea de
comercianți, care nu doresc să efectueze tranzacții
transfrontaliere.
(6)
Diferențele dintre legislațiile
naționale în materie contractuală constituie, prin urmare, obstacole
care împiedică consumatorii și comercianții să beneficieze
de avantajele pieței interne. Aceste bariere generate de legislația
în materie contractuală ar fi reduse în mod considerabil în cazul în care
contractele ar putea să se bazeze pe un singur set unitar de norme,
indiferent de locul în care sunt stabilite părțile. Un asemenea set
unitar de norme în materie contractuală ar trebui să aibă ca
obiect un ciclu de viață complet al unui contract și să
includă, astfel, aspectele cele mai importante în momentul încheierii unui
contract. De asemenea, ar trebui să includă dispoziții
armonizate privind protecția consumatorilor.
(7)
Diferențele între legislațiile
naționale în materie contractuală și impactul acestora asupra
comerțului transfrontalier au, de asemenea, ca efect restrângerea concurenței.
Un nivel scăzut al comerțului transfrontalier are ca efect reducerea
concurenței și, astfel, a stimulentelor care îi îndeamnă pe
comercianți să devină mai inovatori, să își amelioreze
calitatea produselor sau să reducă prețurile. În special în
statele membre mai mici, cu un număr limitat de concurenți
naționali, decizia comercianților străini de a se abține de
la a intra pe aceste piețe din cauza costurilor și a
complexității poate restrânge concurența pe aceste piețe,
cu un impact semnificativ asupra opțiunilor și a nivelului
prețurilor produselor disponibile. În plus, obstacolele în calea
comerțului transfrontalier pot denatura concurența între IMM-uri
și marile întreprinderi. Având în vedere impactul important al costurilor
de tranzacționare în raport cu cifra de afaceri, este mult mai probabil ca
o IMM să se abțină să intre pe o piață
străină decât un concurent mai important.
(8)
Pentru a depăși aceste obstacole create
de legislația în materie contractuală, părțile ar trebui
să aibă posibilitatea să convină asupra unui set unitar de
norme în materie contractuală care să reglementeze raporturile lor
contractuale, care să aibă un înțeles și o interpretare
unitare în toate statele membre, respectiv o Legislație comună în
materie de vânzare. Aceasta ar trebui să reprezinte o opțiune
suplimentară care să sporească posibilitățile de
alegere aflate la dispoziția părților și să se
poată recurge la aceasta ori de câte ori este considerată, de comun
acord, utilă pentru a facilita în mod real comerțul transfrontalier
și a reduce costurile de tranzacționare și de oportunitate,
precum și alte obstacole generate de legislația în materie
contractuală în ceea ce privește comerțul transfrontalier.
Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui
să constituie baza raporturilor contractuale doar în cazul în care
părțile decis de comun acord acest lucru.
(9)
Prezentul regulament instituie o legislație
europeană comună în materie de vânzare. Acesta armonizează
legislațiile în materie contractuală ale statelor membre nu prin
impunerea revizuirii legislației contractuale adoptate anterior, ci prin
crearea în cadrul dreptului național al fiecărui stat membru a unui
secund cadru juridic contractual pentru contractele care fac obiectul de
aplicare al acestuia. Acest secund cadru este identic pe întreg teritoriul UE
și există în paralel cu dispozițiile naționale deja
adoptate din legislația contractuală. Legislația europeană
comună în materie de vânzare se va aplica unui contract transfrontalier
doar pe baze voluntare, în temeiul unui acord expres al părților.
(10)
Acordul de a aplica Legislația europeană
comună în materie de vânzare ar trebui să fie o opțiune
exercitată în virtutea dreptului național respectiv aplicabil în
conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 593/2008 sau, în ceea ce privește
obligațiile de furnizare a informațiile precontractuale, în
conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European
și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă
obligațiilor necontractuale [Regulamentul (CE) nr. 864/2007][20] sau orice altă normă
privind conflictul de legi. Prin urmare, acordul de aplicare a Legislației
europene comune în materie de vânzare nu ar trebui să reprezinte și
nu ar trebui să fie confundat cu o alegere a legislației aplicabile
în sensul normelor privind conflictul de legi și nu ar trebui să
aducă atingere acestor norme. Prin urmare, prezentul regulament nu va
afecta aplicarea normelor în vigoare privind conflictul de legi.
(11)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare ar trebui să conțină un set complet de norme
imperative armonizate integral în domeniul protecției consumatorilor. În
conformitate cu articolul 114 alineatul (3) din Tratat, aceste norme ar trebui
să garanteze un nivel ridicat de protecție a consumatorilor în
vederea consolidării încrederii acestora în Legislația europeană
comună în materie de vânzare și, astfel, să îi stimuleze să
încheie contracte transfrontaliere pe această bază. Aceste norme ar
trebui să mențină sau să îmbunătățească
nivelul de protecție de care se bucură consumatorii în temeiul
legislației actuale a Uniunii privind protecția consumatorilor.
(12)
Întrucât Legislația europeană comună
în materie de vânzare conține un set complet de norme imperative
armonizate integral în domeniul protecției consumatorilor nu vor exista
discrepanțe între legislațiile statelor membre în acest domeniu în
cazul în care părțile au optat pentru aplicarea acesteia. Prin
urmare, articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008, care
pornește de la premisa existenței unor niveluri diferite de
protecție a consumatorilor în statele membre, nu are importanță
practică în ceea ce privește aspectele care fac obiectul
Legislației europene comune în materie de vânzare.
(13)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare ar trebui să fie aplicabilă contractelor
transfrontaliere, deoarece, în acest context, disparitățile dintre
legislațiile naționale generează complicații și
costuri suplimentare și descurajează părțile să
inițieze relații contractuale. Natura transfrontalieră a unui
contract ar trebui să fie evaluată în funcție de
reședința obișnuită a părților în contractele
între întreprinderi. Într-un contract dintre o întreprindere și un
consumator, cerința caracterului transfrontalier al contractului este
respectată atunci când adresa generală precizată de consumator,
sau adresa de livrare a bunurilor ori adresa de facturare indicată de
consumator este situată într-un stat membru, însă în afara statului
unde comerciantul își are locul de reședință obișnuit.

(14)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare nu ar trebui să fie aplicată exclusiv în
situațiile transfrontaliere care implică numai statele membre, ci ar
trebui să poată fi aplicabilă pentru facilitarea comerțului
între statele membre și țările terțe. Atunci când sunt
implicați consumatori din țările terțe, acordul asupra
utilizării Legislației europene comune în materie de vânzare, care ar
implica alegerea unei legislații străine acestora, ar trebui să
facă obiectul normelor aplicabile conflictului de legi.
(15)
De asemenea, comercianții care încheie
tranzacții pur interne sau tranzacții transfrontaliere ar putea
găsi utilă posibilitatea de a aplica un contract unitar și
uniform pentru toate tranzacțiile acestora. Prin urmare, statele membre ar
trebui să aibă posibilitatea de a decide să pună
Legislația europeană comună în materie de vânzare la
dispoziția părților pentru a fi aplicată la nivel
național.
(16)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare ar trebui să poată fi aplicată, în special,
vânzării de bunuri mobile, inclusiv fabricării sau producerii unor
asemenea bunuri, deoarece, din punct de vedere economic, acesta este cel mai
important tip de contract care ar putea prezenta un potențial de
creștere deosebit pentru comerțul transfrontalier, în special în ceea
ce privește comerțul electronic.
(17)
Pentru a reflecta importanța crescândă a
economiei digitale, domeniul de aplicare al Legislației europene comune în
materie de vânzare ar trebui să cuprindă, de asemenea, contractele de
furnizare de conținut digital. Transferul conținutului digital în
vederea stocării, prelucrării sau accesării și
utilizării repetate, cum ar fi descărcarea de muzică online, a
crescut rapid și are un mare potențial de creștere
suplimentară, dar este încă caracterizat printr-un un grad
considerabil de diversitate și de incertitudine juridică. Prin
urmare, Legislația europeană comună în materie de vânzare ar
trebui să acopere furnizarea de conținut digital, indiferent
dacă acesta este oferit sau nu pe un mediu tangibil.
(18)
Conținutul digital este adesea furnizat nu în
schimbul unui preț, ci în combinație cu mărfuri sau servicii
plătite separat, implicând considerente nepecuniare, cum ar fi oferirea de
acces la datele cu caracter personal sau accesul gratuit, în cadrul unei
strategii de marketing (pe baza așteptării că, într-o fază
ulterioară, consumatorul va cumpăra produse cu conținut digital
suplimentare sau mai complexe). Ținând seama de această
structură specifică de piață și de faptul că
defectele conținutului digital oferit pot dăuna intereselor economice
ale consumatorilor indiferent de condițiile în care au fost furnizate,
aplicabilitatea Legislației europene comune în materie de vânzare nu ar
trebui să depindă de criteriul existenței obligației de
plată a unui preț pentru conținutul digital specific în
cauză.
(19)
În vederea maximizării valorii adăugate a
Legislației europene comune în materie de vânzare, domeniul său
material de aplicare ar trebui să includă, de asemenea, anumite
servicii furnizate de vânzător care sunt direct și strâns legate de
anumite bunuri sau conținut digital furnizat pe baza Legislației
europene comune în materie de vânzare, și care, în practică, sunt
deseori combinate în cadrul aceluiași contract sau în contracte legate, în
special repararea, întreținerea sau instalarea bunurilor sau a
conținutului digital.
(20)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare nu ar trebui să se aplice niciunui contract accesoriu
prin care cumpărătorul achiziționează bunurile sau
serviciile de la un terț. Acest lucru nu ar fi adecvat, deoarece
terțul nu este parte la acordul încheiat între părțile
contractante privind aplicarea normelor Legislației europene comune în
materie de vânzare. Un contract accesoriu cu un terț ar trebui să fie
reglementat de legislația națională aplicabilă în
conformitate cu Regulamentele (CE) nr. 593/2008 și (CE) nr. 864/2007 sau
cu orice normă relevantă privind conflictul de legi.
(21)
Pentru a rezolva problemele existente legate de
piața internă și concurență într-un mod orientat
și proporțional, domeniul de aplicare ratione personae al
Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui să se
concentreze pe părțile care în prezent sunt descurajate să
își desfășoare activitatea în străinătate din cauza
diferențelor dintre legislațiile naționale în materie
contractuală, având drept consecință un impact negativ
semnificativ asupra comerțului transfrontalier. Prin urmare, aceasta ar
trebui să aibă ca obiect toate tranzacțiile între întreprinderi
și consumatori și contractele încheiate între comercianți, în
cazul în care cel puțin una din părți este o IMM,
răspunzând cerințelor formulate în Recomandarea 2003/361 a Comisiei
din 6 mai 2003 privind definirea microîntreprinderilor și a
întreprinderilor mici și mijlocii[21].
Acest fapt nu ar trebui, cu toate acestea, să aducă atingere posibilității
statelor membre de a adopta acte normative care să extindă domeniul
de aplicare al Legislației europene comune în materie de vânzare, astfel
încât să includă contractele între comercianți, dintre care niciunul
nu este o IMM. În orice caz, în tranzacțiile dintre comercianți,
aceștia se bucură de libertatea deplină de a contracta și
sunt încurajați să se inspire din Legislația europeană
comună în materie de vânzare în elaborarea clauzelor contractuale.
(22)
Acordul între părțile contractante este
indispensabil pentru aplicarea Legislației europene comune în materie de
vânzare. Acesta ar trebui să facă obiectul unor cerințe stricte
în cazul tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori. Deoarece
în practică, de obicei, comerciantul va fi cel care va propune aplicarea
Legislației europene comune în materie de vânzare, consumatorii trebuie
să fie în deplină cunoștință de cauză cu privire
la faptul că își dau acordul de a aplica norme diferite de cele ale
legislației lor naționale preexistente. Prin urmare, acordul
consumatorului de a aplica Legislația europeană comună în
materie de vânzare ar trebui să fie admisibil numai dacă este
exprimat sub forma unei declarații explicite, distincte de declarația
prin care se exprimă acordul în vederea încheierii contractului. Prin
urmare, nu ar trebui să fie posibil să se propună aplicarea
Legislației europene comune în materie de vânzare ca o clauză a
contractului care urmează să fie încheiat, mai ales ca un element al
condițiilor și clauzelor standard ale comerciantului. Comerciantul ar
trebui să furnizeze consumatorului, pe un suport durabil, o confirmare a
acordului de aplicare a Legislației europene comune în materie de vânzare.

(23)
În plus față de faptul de a fi o alegere
conștientă, consimțământul consumatorului pentru utilizarea
Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui să fie o
alegere în cunoștință de cauză. Prin urmare, comerciantul
ar trebui nu numai să atragă atenția consumatorului cu privire
la intenția sa de a aplica Legislația europeană comună în
materie de vânzare, ci, de asemenea, să îi furnizeze informații cu
privire la natura și la caracteristicile esențiale ale acesteia.
Pentru a facilita această sarcină a comercianților, evitându-se
astfel formalitățile administrative inutile, precum și pentru a
asigura coerența privind nivelul și calitatea informațiilor
comunicate consumatorilor, comercianții ar trebui să le furnizeze
acestora formularul standard de informare prevăzut în prezentul
regulament, disponibil astfel în toate limbile oficiale ale Uniunii. În cazul
în care nu este posibil să se furnizeze consumatorului formularul de
informare, de exemplu în cazul unui apel telefonic, sau în cazul în care
comerciantul nu a furnizat formularul de informare, acordul privind aplicarea
Legislației europene comune în materie de vânzare nu ar trebui să fie
obligatoriu pentru consumator până când acesta nu a primit formularul de
informare însoțit de confirmarea acordului și nu și-a exprimat
ulterior consimțământul.
(24)
Pentru a se evita aplicarea selectivă a
anumitor elemente ale Legislației europene comune în materie de vânzare
care ar putea afecta echilibrul între drepturile și obligațiile
părților și ar avea efecte negative asupra nivelului de
protecție a consumatorilor, alegerea ar trebui să se refere la
Legislația europeană comună în materie de vânzare în ansamblul
său și nu numai la anumite părți ale acesteia.
(25)
În cazul în care Convenția Națiunilor
Unite asupra contractelor de vânzare internațională de mărfuri
ar fi aplicabilă contractului în cauză, alegerea Legislației
europene comune în materie de vânzare ar trebui să presupună un acord
între părțile contractante care să excludă aplicarea
acestei convenții.
(26)
Normele Legislației europene comune în materie
de vânzare ar trebui să reglementeze aspectele de drept al contractelor
care au relevanță practică pe durata ciclului de viață
al tipurilor de contracte care se încadrează în domeniul său de
aplicare ratione materiae și ratione personae, în special al celor
încheiate online. Prin urmare, în plus față de drepturile și
obligațiile părților și măsurile reparatorii în caz de
neexecutare, Legislația europeană comună în materie de vânzare
ar trebui să reglementeze obligațiile de informare precontractuală,
încheierea contractului, inclusiv cerințele de formă, dreptul de
retragere și consecințele acestuia, nulitatea pentru cauză de
eroare, dol, violență sau leziune, precum și consecințele
unei asemenea nulități, interpretarea, conținutul și
efectele contractului, evaluarea și consecințele clauzelor
contractuale abuzive, restituirea ca urmare a anulării și a
rezoluțiunii, prescrierea și decăderea din drepturi. Aceasta ar
trebui să reglementeze sancțiunile aplicabile în cazul
încălcării tuturor obligațiilor care decurg din aplicarea sa.
(27)
Toate aspectele de natură contractuală
sau extracontractuală care nu sunt reglementate de Legislația
europeană comună în materie de vânzare sunt reglementate de norme ale
legislației naționale deja existente care nu fac parte din
Legislația europeană comună în materie de vânzare, aplicabile în
temeiul Regulamentelor (CE) nr. 593/2008 și (CE) nr. 864/2007 sau al
oricărei alte norme relevante în materia conflictului de legi. Aceste
aspecte includ, de exemplu, personalitatea juridică, nulitatea unui
contract pentru lipsa capacității, pentru caracter ilegal sau imoral,
stabilirea limbii contractului, chestiunile legate de nediscriminare,
reprezentare, pluralitatea de debitori și creditori, subrogarea în
drepturile părților inclusiv cesiunea, compensația și confuziunea,
materia dreptului de proprietate inclusiv transferul de proprietate, dreptul
proprietății intelectuale și materia răspunderii civile
delictuale. În plus, chestiunea instrumentării simultane a acțiunilor
privind răspunderea contractuală și extracontractuală nu
intră în domeniul de aplicare al Legislației europene comune în
materie de vânzare.
(28)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare nu ar trebui să reglementeze materii care exced
domeniul de aplicare al dreptului contractelor. Prezentul regulament nu aduce
atingere legislației Uniunii sau legislației naționale care
reglementează orice astfel de aspecte. De exemplu, obligațiile de
informare, care sunt imperative pentru protecția
sănătății și din motive de siguranță sau de
mediu, ar trebui să rămână în afara domeniului de aplicare a
Legislației europene comune în materie de vânzare. Prezentul regulament ar
trebui să nu aducă atingere nici cerințelor de informare
prevăzute în Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a
Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul
pieței interne[22].

(29)
Odată ce consimțământul de a aplica
Legislația europeană comună în materie de vânzare a fost
exprimat în mod valabil, doar Legislația europeană comună în
materie de vânzare ar trebui să reglementeze materiile care intră în
domeniul său de aplicare. Normele Legislației europene comune în
materie de vânzare ar trebui interpretate în mod autonom, în conformitate cu
principiile consacrate de interpretare a legislației Uniunii. Problemele
privind materiile care intră în domeniul de aplicare al Legislației
europene comune în materie de vânzare și care nu sunt clarificate în mod
expres de aceasta, ar trebui soluționate doar prin interpretarea normelor
acesteia, fără a se recurge la niciun sistem de drept. Normele
Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui interpretate
în baza principiilor și obiectivelor care o fundamentează, cu luarea
în considerare a ansamblului prevederilor acesteia.
(30)
Libertatea de a contracta ar trebui să fie
principiul director care stă la baza Legislației europene comune în
materie de vânzare. Autonomia părților ar trebui să fie
limitată numai în cazul și în măsura în care acest lucru este
indispensabil, în special din motive legate de protecția consumatorilor.
În cazul în care există o astfel de necesitate, caracterul imperativ al
normelor în cauză ar trebui să fie precizat în mod expres.
(31)
Principiul bunei-credințe și al
corectitudinii ar trebui să ofere îndrumări cu privire la modul în
care părțile trebuie să coopereze. Întrucât unele norme constituie
manifestări specifice ale principiului general al bunei credințe
și al corectitudinii, acestea ar trebui să prevaleze în raport cu
principiul general. Prin urmare, principiul general ar trebui să nu fie
utilizat ca un instrument de modificare a drepturilor și obligațiilor
specifice ale părților, astfel cum acestea sunt stabilite în normele
speciale. Cerințele concrete care rezultă din principiul
bunei-credințe și al corectitudinii ar trebui să depindă,
printre altele, de nivelul corespunzător de competență al
părților și ar trebui, prin urmare, să fie diferit în cazul
tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori și în cazul
tranzacțiilor între întreprinderi. În tranzacțiile între comercianți,
practicile comerciale consacrate în sectorul specific în cauză ar trebui
să fie un factor relevant în acest context.
(32)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare ar trebui să aibă ca obiectiv conservarea unui
contract valabil ori de câte ori este posibil și oportun, având în vedere
interesele legitime ale părților.
(33)
Legislația europeană comună în
materie de vânzare ar trebui să identifice soluții echilibrate,
ținând seama de interesele legitime ale părților în desemnarea
și recurgerea la măsurile reparatorii disponibile în caz de
neexecutare a contractului. În cazul contractelor între întreprinderi și
consumatori, sistemul de măsuri reparatorii ar trebui să reflecte
faptul că neconformitatea bunurilor, a conținutului digital sau a
serviciilor intră în sfera de responsabilitate a comerciantului.
(34)
Pentru a consolida securitatea juridică prin
facilitarea accesului publicului la jurisprudența Curții de
Justiție a Uniunii Europene și a instanțelor naționale
privind interpretarea Legislației europene comune în materie de vânzare
sau a oricărei prevederi specifice a prezentului regulament, Comisia ar
trebui să creeze o bază de date cuprinzând deciziile definitive
relevante. Pentru ca acest lucru să fie posibil, statele membre ar trebui
să se asigure că aceste hotărâri naționale sunt transmise
rapid Comisiei.
(35)
De asemenea, este necesar să se
revizuiască modul de aplicare a Legislației europene comune în
materie de vânzare sau a oricărei dispoziții a prezentului
regulament, la cinci ani de la data punerii sale în aplicare. Revizuirea ar trebui
să țină seama, printre altele, de nevoia de a extinde domeniul
de aplicare în privința contractelor între comercianți, de
evoluțiile tehnologice și ale pieței în ceea ce privește
conținutul digital, precum și de evoluțiile viitoare ale
acquis-ului Uniunii.
(36)
Deoarece obiectivul prezentului regulament,
respectiv de a contribui la buna funcționare a pieței interne prin
punerea la dispoziție a unui set unitar de norme în materie
contractuală la care se poate recurge în cazul tranzacțiilor
transfrontaliere în întreaga Uniune nu poate fi realizat în mod
satisfăcător de către statele membre și, prin urmare, poate
fi realizat mai bine la nivelul Uniunii, Uniunea poate adopta măsuri, în
conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut
la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu
principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la
articolul respectiv, prezentul regulament nu depășește ceea ce
este necesar pentru îndeplinirea acestui obiectiv.
(37)
Prezentul regulament respectă drepturile fundamentale
și principiile consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii
Europene, în special la articolele 16, 38 și 47.
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
Articolul 1
Scop și obiect
1.
Scopul prezentului regulament este de a
îmbunătăți condițiile pentru crearea și
funcționarea pieței interne, prin punerea la dispoziție a unui
set unitar de norme de drept contractual, astfel cum se prevede în anexa I
(„Legislația europeană comună în materie de vânzare”). Aceste
norme pot fi aplicate în cazul tranzacțiilor transfrontaliere care au ca
obiect vânzarea de bunuri, furnizarea de conținut digital sau prestarea de
servicii conexe, în cazul în care părțile contractante convin în
acest sens.
2.
Prezentul regulament permite comercianților
să se bazeze pe un set comun de norme și să folosească
aceleași clauze contractuale pentru toate tranzacțiile
transfrontaliere, reducând astfel costurile inutile, furnizând în același
timp un nivel ridicat de securitate juridică.
3.
În ceea ce privește contractele încheiate
între comercianți și consumatori, prezentul regulament cuprinde un
set global de norme în materia protecției consumatorilor, destinate
să asigure un nivel ridicat de protecție a acestora, pentru a
crește încrederea consumatorilor în piața internă și pentru
a-i încuraja să efectueze achiziții transfrontaliere.
Articolul 2
Definiții
În sensul prezentului regulament, se
aplică următoarele definiții:
(a)
„contract” înseamnă un acord destinat să
dea naștere unor obligații sau altor efecte juridice;
(b)
„bună-credință și corectitudine”
înseamnă un standard de conduită caracterizată prin onestitate,
deschidere și luarea în calcul a intereselor celeilalte părți la
tranzacția sau raportul juridic în cauză;
(c)
„pierdere” înseamnă prejudiciul patrimonial
și nepatrimonial, ca durere și suferință, excluzând alte
forme de prejudicii nepatrimoniale precum deprecierea calității
vieții și privarea de foloase;
(d)
„clauze contractuale standard” înseamnă
clauzele contractuale care au fost redactate în prealabil pentru câteva
tranzacții care implică diferite părți și care nu au
fost negociate în mod individual de către părți, în sensul
articolului 7 din Legislația europeană comună în materie de
vânzare;
(e)
„comerciant” înseamnă orice persoană
fizică sau juridică ce acționează în scopuri care se
încadrează în activitatea sa comercială, industrială, de
artizanat sau profesională;
(f)
„consumator” înseamnă orice persoană
fizică ce acționează în scopuri care nu se încadrează în
activitatea sa comercială, industrială, de artizanat sau
profesională;
(g)
„daune-interese” înseamnă o sumă de bani
la care o persoană poate avea dreptul cu titlul de daune în caz de
pierdere, vătămare sau pagube;
(h)
„bunuri” înseamnă orice elemente mobile
corporale, excluzând:
(i) energia electrică și gazele naturale
și
(ii) apa și alte tipuri de gaze, în
afară de cazul în care acestea sunt vândute într-un volum limitat sau
într-o cantitate determinată;
(i)
„preț” înseamnă suma de bani care este
datorată în schimbul bunurilor vândute, al conținutului digital
furnizat sau al serviciilor conexe prestate;
(j)
„conținut digital” înseamnă datele care
sunt create și livrate în format digital, în conformitate sau nu cu
specificațiile cumpărătorului, incluzând conținut digital
video, audio, imagine sau materiale scrise, jocuri digitale, programe
informatice sau conținut digital care permite personalizarea
echipamentelor informatice și a programelor informatice existente
excluzând:
(i) serviciile financiare, inclusiv serviciile
bancare online;
(ii) activitățile de consiliere
juridică sau financiară furnizate în format electronic;
(iii) serviciile medicale electronice;
(iv) serviciile și rețelele de
comunicații electronice, precum și resursele și serviciile
asociate;
(v) jocurile de noroc;
(vi) crearea de conținut digital nou și
modificarea conținutului digital existent de către consumatori sau
orice altă interacțiune cu creațiile altor utilizatori;
(k)
„contract de vânzare-cumpărare” înseamnă
orice contract în temeiul căruia comerciantul („vânzătorul”)
transmite sau se angajează să transmită dreptul de proprietate
asupra bunurilor către o altă persoană
(„cumpărătorul”), iar cumpărătorul plătește sau
se angajează să plătească prețul, incluzând
contractele care au ca obiect furnizarea de bunuri care urmează să
fie fabricate sau produse și excluzând vânzarea silită sau care
implică, sub orice formă, exercitarea autorității publice;
(l)
„contract de vânzare-cumpărare încheiat cu un
consumator” înseamnă un contract de vânzare-cumpărare în care
vânzătorul este un comerciant iar cumpărătorul este un
consumator;
(m)
„serviciu conex” înseamnă orice serviciu legat
de bunuri sau de conținutul digital, cum ar fi instalarea,
întreținerea, repararea sau orice altă procesare, prestat de
vânzătorul bunurilor sau de furnizorul de conținut digital în temeiul
contractului de vânzare-cumpărare, al contractului de furnizare a
conținutului digital sau al unui contract separat de servicii conexe, care
a fost încheiat în același timp cu contractul de vânzare-cumpărare
sau cu contractul de furnizare a conținutului digital, excluzând: excluzând:
(i) serviciile de transport;
(ii) serviciile de formare;
(iii) serviciile de asistență în
telecomunicații și
(iv) serviciile financiare;
(n)
„prestator de servicii” înseamnă un
vânzător de bunuri sau un furnizor de conținut digital care se
angajează să furnizeze unui client un serviciu legat de acele bunuri
sau de acel conținut digital;
(o)
„client” înseamnă orice persoană care
achiziționează un serviciu conex;
(p)
„contract la distanță” înseamnă
orice contract între comerciant și consumator în cadrul unui regim
organizat de vânzare la distanță, încheiat în lipsa prezenței
fizice simultane a comerciantului sau, în cazul în care comerciantul este o
persoană juridică, a unei persoane fizice care reprezintă
comerciantul, și a consumatorului, cu utilizarea exclusivă, până
inclusiv la data la care s-a încheiat contractul, a unuia sau a mai multor
mijloace de comunicare la distanță;
(q)
„contract în afara spațiilor comerciale”
înseamnă orice contract între un comerciant și un consumator:
(i) încheiat în prezența fizică
simultană a comerciantului sau, în cazul în care comerciantul este o
persoană juridică, a persoanei fizice care reprezintă
comerciantul, și a consumatorului într-un loc care nu este spațiul
comercial al comerciantului, sau încheiat pe baza unei oferte făcute de
către consumator, în aceleași circumstanțe sau
(ii) încheiat la sediul comerciantului sau prin
intermediul oricărui mijloc de comunicare la distanță, imediat
după ce consumatorul a fost abordat personal și individual într-un
loc care nu este spațiul comercial al comerciantului, în prezența
fizică simultană a comerciantului sau, în cazul în care comerciantul
este o persoană juridică, a persoanei fizice care reprezintă
comerciantul, și a consumatorului sau
(iii) încheiat în timpul unei excursii organizate
de comerciant sau, în cazul în care comerciantul este o persoană
juridică, de persoana fizică care reprezintă comerciantul, în
scopul sau având drept rezultat promovarea și vânzarea de bunuri sau
oferirea de conținut digital sau furnizarea de servicii conexe către
consumator;
(r)
„spațiu comercial” înseamnă:
(i) orice spațiu imobil de vânzare cu
amănuntul, în care comerciantul își desfășoară
activitatea în mod permanent, sau
(ii) orice spațiu mobil de vânzare cu
amănuntul, în care comerciantul își desfășoară
activitatea în mod obișnuit;
(s)
„garanție comercială” înseamnă orice
angajament asumat de comerciant sau de un producător în favoarea
consumatorului, în plus față de obligațiile sale legale în
temeiul articolului 106, în caz de lipsă a conformității, de a
rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara ori a efectua
operații de întreținere asupra bunurilor sau conținutului
digital în orice mod, în cazul în care acestea nu corespund
specificațiilor sau oricăror alte cerințe care nu au
legătură cu conformitatea menționată în certificatul de
garanție sau în reclama relevantă disponibilă în momentul sau
înainte de încheierea contractului;
(t)
„suport durabil” înseamnă orice suport care
permite unei părți să stocheze informații care îi sunt
adresate personal, într-un mod accesibil pentru referințe ulterioare,
pentru o perioadă de timp adecvată scopului informațiilor
și care permite reproducerea neschimbată a informațiilor
stocate;
(u)
„licitație publică” înseamnă o
metodă de vânzare în care produsele sau conținutul digital sunt
oferite de comerciant către consumator, care participă sau
căruia i se oferă posibilitatea de a participa personal la
licitație, prin intermediul unei proceduri de licitare transparente,
concurențiale, conduse de un adjudecător și în care ofertantul
câștigător este obligat să cumpere bunurile sau conținutul
digital;
(v)
„normă cu caracter imperativ” înseamnă
orice dispoziție a cărei aplicare nu poate fi exclusă de
către părți, de la a cărei aplicare părțile nu
pot deroga și nici nu pot modifica efectele acesteia;
(w)
„creditor” înseamnă o persoană care are
dreptul la executarea unei obligații, pecuniare sau nepecuniare, din
partea altei persoane, numite debitor;
(x)
„debitor” înseamnă o persoană care are o
obligație, pecuniară sau nepecuniară, în favoarea altei
persoane, numite creditor.
(y)
„obligație” înseamnă o îndatorire de a
executa o prestație pe care una din părțile unui raport juridic
o datorează celeilalte părți.
Articolul 3
Caracterul opțional al Legislației europene comune în materie de
vânzare
Părțile pot să convină
să aplice normele Legislației europene comune în materie de vânzare
pentru contractele transfrontaliere care au ca obiect vânzarea de bunuri,
furnizarea de conținut digital și prestarea de servicii conexe care
intră în domeniul său de aplicare teritorial, material și
personal, astfel cum se prevede la articolele 4 – 7.
Articolul 4
Contractele transfrontaliere
1.
Legislația europeană comună în
materie de vânzare poate fi folosită în cazul contractelor
transfrontaliere.
2.
În sensul prezentului regulament, un contract încheiat
între comercianți este un contract transfrontalier dacă
părțile au reședința obișnuită în state diferite,
dintre care cel puțin unul este un stat membru.
3.
În sensul prezentului regulament, un contract
încheiat între un comerciant și un consumator este un contract
transfrontalier dacă:
(a)
adresa indicată de consumator, adresa de
livrare a bunurilor sau adresa de facturare sunt situate într-un alt stat decât
statul în care comerciantul are reședința obișnuită și

(b)
cel puțin unul dintre aceste state este un stat
membru.
4.
În sensul prezentului regulament,
reședința obișnuită a societăților și a
altor organisme, constituite sau nu ca persoane juridice, este sediul unde
și-au stabilit organele administrative centrale. Reședința
obișnuită a unui comerciant persoană fizică este locul în
care persoana în cauză își desfășoară activitatea
principală.
5.
Atunci când contractul este încheiat în cadrul
activității desfășurate de o sucursală, agenție
sau oricare altă unitate a unui comerciant, locul în care comerciantul are
reședința obișnuită este locul unde este situată
sucursala, agenția sau unitatea în cauză.
6.
Pentru a se stabili dacă un contract este
transfrontalier, momentul relevant este cel al acordului asupra aplicării
Legislației europene comune în materie de vânzare.
Articolul 5
Contracte în cazul cărora se poate aplica Legislația
europeană comună în materie de vânzare
Legislația europeană comună în
materie de vânzare poate fi aplicată în cazul:
(a)          contractelor de
vânzare-cumpărare;
(b)          contractelor de furnizare de conținut
digital, indiferent dacă acesta este sau nu este furnizat pe un suport
material care poate fi stocat, procesat sau accesat și reutilizat de
către utilizator și indiferent dacă furnizarea conținutului
digital se face sau nu în schimbul plății unui preț;
(c)          contractelor de prestare de servicii
conexe, indiferent dacă s-a convenit sau nu s-a convenit asupra unui
preț separat pentru serviciul conex.
Articolul 6
Excluderea contractelor cu obiect mixt și a contractelor legate de un
credit de consum
1.
Legislația europeană comună în
materie de vânzare nu poate fi aplicată în cazul contractelor cu obiect
mixt care includ orice alt element în afară de vânzarea de bunuri,
furnizarea de conținut digital și prestarea de servicii conexe în
sensul articolului 5.
2.
Legislația europeană comună în
materie de vânzare nu poate fi aplicată în cazul contractelor încheiate
între un comerciant și un consumator potrivit cărora comerciantul
acordă sau se angajează să acorde un credit consumatorului sub
formă de amânare a plății, împrumut sau altă facilitate de
plată similară. Legislația europeană comună în materie
de vânzare poate fi aplicată în cazul contractelor încheiate între un
comerciant și un consumator potrivit cărora bunurile, conținutul
digital sau serviciile de același tip sunt furnizate în mod continuu
și consumatorul plătește pentru astfel de bunuri, conținut
digital sau servicii conexe în rate, pe durata furnizării acestora.
Articolul 7
Părțile contractante
1.
Legislația europeană comună în
materie de vânzare poate fi aplicată doar dacă furnizorul de
conținut digital este un comerciant. Atunci când toate părțile
contractante sunt comercianți, Legislația europeană comună
în materie de vânzare poate fi aplicată dacă cel puțin una
dintre aceste părți este o întreprindere mică sau mijlocie
(„IMM”).
2.
În sensul prezentului regulament, o IMM este un
comerciant care:
(a)
are mai puțin de 250 de angajați și
(b)
are o cifră de afaceri anuală care nu
depășește 50 de milioane EUR sau un bilanț anual total care
nu depășește 43 de milioane EUR, sau, pentru o IMM care are
reședința obișnuită într-un stat membru a cărui
monedă nu este euro sau într-o țară terță, suma
echivalentă în moneda acelui stat membru sau țară terță.

Articolul 8
Acordul privind aplicarea Legislației europene comune în materie de
vânzare
1.
Aplicarea Legislației europene comune în
materie de vânzare se face pe baza unui acord al părților în acest
sens. Existența și validitatea unui astfel de acord se stabilesc în
temeiul alineatelor (2) și (3) ale prezentului articol, al articolului 9,
precum și al dispozițiilor relevante din Legislația
europeană comună în materie de vânzare.
2.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, alegerea Legislației europene comune în materie de vânzare
produce efecte numai în cazul în care consumatorul și-a exprimat
consimțământul printr-o declarație explicită,
distinctă de declarația care indică acordul pentru încheierea
unui contract. Comerciantul trebuie să furnizeze consumatorului o
confirmare a acestui acord, pe un suport durabil.
3.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, Legislația europeană comună în materie de vânzare nu
poate fi aplicată parțial, ci doar în integralitatea sa.
Articolul 9
Formularul standard de informare în contractele încheiate între un
comerciant și un consumator
1.
În plus față de obligațiile de
furnizare de informații precontractuale prevăzute în Legislația
europeană comună în materie de vânzare, în relațiile dintre un
comerciant și un consumator, comerciantul avertizează consumatorul,
înainte de încheierea contractului, cu privire la intenția de a aplica
Legislația europeană comună în materie de vânzare prin punerea
la dispoziția acestuia, în mod bine evidențiat, a formularului de
informare prevăzut în anexa II. În cazul în care acordul asupra
aplicării Legislației europene comune în materie de vânzare este
încheiat prin telefon sau prin orice alte mijloace care nu permit furnizarea
către consumator a formularului de informare, sau în cazul în care
comerciantul nu a furnizat formularul de informare, consumatorul nu are
obligații în temeiul acordului până când nu primește confirmarea
prevăzută la articolul 8 alineatul (2), însoțită de
formularul de informare, și nu își exprimă ulterior în mod
expres consimțământul cu privire la aplicarea Legislației
europene comune în materie de vânzare.
2.
Dacă formularul de informare menționat la
alineatul (1) este furnizat în format electronic, acesta conține un
hiperlink sau, în toate celelalte cazuri, indicarea unei pagini de internet
prin intermediul căreia textul Legislației europene comune în materie
de vânzare poate fi obținut în mod gratuit.
Articolul 10
Sancțiuni în cazul încălcării cerințelor specifice
Statele membre prevăd sancțiuni
pentru încălcarea de către comercianți, în relația cu
consumatorii, a cerințelor prevăzute la articolele 8 și 9
și iau toate măsurile necesare pentru a se asigura că aceste
sancțiuni sunt aplicate. Sancțiunile prevăzute în acest scop
sunt eficace, proporționale și disuasive. Statele membre
notifică Comisiei dispozițiile relevante până cel târziu [1 an
după data punerii în aplicare a prezentului regulament] și orice
modificări ulterioare în termenul cel mai scurt
Articolul 11
Consecințele aplicării Legislației europene comune în materie
de vânzare
Atunci când părțile au convenit în
mod valabil să aplice Legislația europeană comună în
materie de vânzare pentru un contract, aspectele care fac obiectul acestei
legislații sunt reglementate în mod exclusiv de aceasta. Cu condiția
ca respectivul contract să fi fost efectiv încheiat, Legislația europeană
comună în materie de vânzare reglementează, de asemenea, respectarea
obligațiilor de furnizare a informațiilor precontractuale și
măsurile reparatorii în cazul neexecutării acestor obligații.
Articolul 12
Cerințe în materie de informare în temeiul Directivei privind
serviciile
Prezentul regulament nu aduce atingere
cerințelor în materie de informare prevăzute de legislația
internă care transpune dispozițiile Directivei 2006/123/CE a
Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind
serviciile în cadrul pieței interne și care completează
cerințele în materie de informare prevăzute de Legislația
europeană comună în materie de vânzare.
Articolul 13
Opțiunile
statelor membre
Un stat membru poate decide ca Legislația
europeană comună în materie de vânzare să fie aplicabilă:
(a)          contractelor în care
reședința obișnuită a comercianților sau, în cazul
unui contract între un comerciant și un consumator, reședința
obișnuită a comerciantului, adresa indicată de consumator,
adresa de livrare a bunurilor și adresa de facturare se află în acel
stat membru și/sau
(b)          contractelor în care toate
părțile sunt comercianți, însă niciuna dintre
părți nu este o IMM în sensul articolului 7 alineatul (2).
Articolul 14
Comunicarea hotărârilor în care se aplică prezentul regulament
1.
Statele membre se asigură că
hotărârile definitive pronunțate de instanțele
judecătorești ale acestora, prin care se aplică normele
prezentului regulament, sunt comunicate fără întârziere Comisiei.
2.
Comisia instituie un sistem care permite
consultarea informațiilor privind hotărârile menționate la
alineatul (1), precum și privind hotărârile relevante ale Curții
de Justiție a Uniunii Europene. Acest sistem este pus la dispoziția
publicului.
Articolul 15
Revizuirea
1.
La data de … [4 ani de la data aplicării
prezentului regulament], statele membre furnizează Comisiei
informații privind aplicarea prezentului regulament, în special cu privire
la nivelul de acceptare al Legislației europene comune în materie de
vânzare, măsura în care dispozițiile sale au dus la litigii și
situația referitoare la diferențele între Legislația
europeană comună în materie de vânzare și legislația
națională, în ceea ce privește nivelul de protecție a
consumatorilor. Informațiile respective includ o prezentare cuprinzătoare
a jurisprudenței instanțelor judecătorești naționale
care interpretează dispozițiile Legislației europene comune în
materie de vânzare.
2.
La data de … [5 ani de la data aplicării
prezentului regulament], Comisia prezintă Parlamentului European, Consiliului
și Comitetului Economic și Social un raport detaliat privind
funcționarea prezentului regulament, ținând seama, între altele, de
nevoia de a extinde domeniul său de aplicare în privința contractelor
între comercianți, de evoluțiile tehnologice și ale pieței
în ceea ce privește conținutul digital, precum și de
evoluțiile viitoare ale acquis-ului Uniunii.
Articolul 16
Intrarea în vigoare și aplicarea
1.
Prezentul regulament intră în vigoare în a
douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii
Europene.
2.
Acesta se aplică din [ 6 luni după
intrarea sa în vigoare].
Prezentul regulament este obligatoriu în toate
elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
Adoptat la Bruxelles,
Pentru Parlamentul European                      Pentru
Consiliu
Președintele                                                  Președintele
ANEXA I
LEGISLAȚIA EUROPEANĂ COMUNĂ ÎN MATERIE DE VÂNZARE
CUPRINS
Partea I
Dispoziții introductive..................................................................................................... 4
Capitolul 1
Principii generale și aplicare........................................................................................ 4
Secțiunea 1
Principii generale...................................................................................................... 4
Secțiunea 2
Aplicare................................................................................................................... 4
Partea a II-a
Încheierea unui contract valabil.................................................................................. 4
Capitolul 2
Informații precontractuale.......................................................................................... 4
Secțiunea 1
Informații precontractuale pe care comercianții trebuie să le
furnizeze în raporturile cu consumatorii        4
Secțiunea 2
Informații precontractuale pe care comercianții trebuie să le
furnizeze în raporturile cu alți comercianți 4
Secțiunea 3
Contractele care urmează să fie încheiate prin mijloace electronice............................. 4
Secțiunea 4
Obligația de a garanta corectitudinea informațiilor furnizate..................................... 4
Secțiunea 5
Măsuri reparatorii în cazul nerespectării obligațiilor de
informare.............................. 4
Capitolul 3
Încheierea contractelor................................................................................................ 4
Capitolul 4 Dreptul
de retragere din contractele la distanță și în afara
spațiilor comerciale între comercianți și consumatori.................................................................................................................................. 4
Capitolul 5 Viciile
de consimțământ............................................................................................. 4
Partea a III-a
Evaluarea conținutului contractului.......................................................................... 4
Capitolul 6
Interpretare................................................................................................................. 4
Capitolul 7
Conținut și efecte..................................................................................................... 4
Capitolul 8 Clauzele
contractuale abuzive....................................................................................... 4
Secțiunea 1
Dispoziții generale................................................................................................... 4
Secțiunea 2
Clauze contractuale abuzive în contractele încheiate între un comerciant
și un consumator  4
Secțiunea 3
Clauze contractuale abuzive în contractele încheiate între comercianți....................... 4
Partea a IV-a Obligațiile
părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția
acestora într-un contract de vânzarecumpărare sau într-un contract de
furnizare de conținut digital.......................................... 4
Capitolul 9 Dispoziții generale...................................................................................................... 4
Capitolul 10 Obligațiile vânzătorului............................................................................................. 4
Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4
Secțiunea 2 Livrarea................................................................................................................... 4
Secțiunea 3 Conformitatea bunurilor și
a conținutului digital....................................................... 4
Capitolul 11 Măsuri reparatorii aflate la
dispoziția cumpărătorului................................................. 4
Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4
Secțiunea 2 Dreptul vânzătorului de a
pune în conformitate........................................................... 4
Secțiunea 3 Dreptul de a cere executarea.................................................................................... 4
Secțiunea 4 Refuzul
cumpărătorului de a executa obligațiile care îi revin...................................... 4
Secțiunea 5 Rezoluțiunea contractului......................................................................................... 4
Secțiunea 6 Reducerea prețului.................................................................................................. 4
Secțiunea 7 Cerințe privind examinarea
și notificarea într-un contract încheiat între comercianți 4
Capitolul 12 Obligațiile
cumpărătorului......................................................................................... 4
Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4
Secțiunea 2 Plata prețului.......................................................................................................... 4
Secțiunea 3 Primirea................................................................................................................... 4
Capitolul 13 Măsurile reparatorii aflate la
dispoziția vânzătorului................................................... 4
Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4
Secțiunea 2 Dreptul de a cere executarea.................................................................................... 4
Secțiunea 3 Refuzul vânzătorului de a
executa obligațiile care îi revin........................................... 4
Secțiunea 4 Rezoluțiunea contractului......................................................................................... 4
Capitolul 14 Transferul riscurilor.................................................................................................... 4
Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4
Secțiunea 2 Transferul riscurilor în
contractele de vânzare-cumpărare încheiate cu un consumator.. 4
Secțiunea 3 Transferul riscurilor în
contractele dintre comercianți................................................ 4
Partea a V-a Obligațiile părților
și măsurile reparatorii aflate la dispoziția acestora într-un
contract de servicii conexe.................................................................................................................................................... 4
Capitolul 15 Obligațiile părților
și măsurile reparatorii aflate la dispoziția acestora.................... 4
Secțiunea 2 Obligațiile prestatorului
de servicii........................................................................... 4
Secțiunea 3 Obligațiile clientului................................................................................................. 4
Secțiunea 4 Măsuri reparatorii..................................................................................................... 4
Partea a VI-a Despăgubiri și dobânzi........................................................................................... 4
Capitolul 16 Despăgubiri și dobânzi............................................................................................. 4
Secțiunea 1 Despăgubiri.............................................................................................................. 4
Secțiunea 2 Dobânda pentru efectuarea cu
întârziere a plății: dispoziții generale......................... 4
Secțiunea 3 Efectuarea cu întârziere a
plății de către comercianți............................................... 4
Partea a VII-a Restituirea.............................................................................................................. 4
Capitolul 17 Restituirea................................................................................................................. 4
Partea a VIII-a Prescripția.......................................................................................................... 4
Capitolul 18 Prescripția............................................................................................................... 4
Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4
Secțiunea 2 Termenele de prescripție
și momentul de la care acestea încep să curgă.................. 4
Secțiunea 3 Extinderea termenelor de
prescripție....................................................................... 4
Secțiunea 4 Prorogarea termenelor de
prescripție...................................................................... 4
Secțiunea 5 Efectele prescripției................................................................................................ 4
Secțiunea 6 Modificare prin acord............................................................................................... 4
Apendicele 1................................................................................................................................ 4
Apendicele 2............................................................................................................................ 124
Partea I  Dispoziții introductive
Capitolul 1         Principii
generale și aplicare
Secțiunea 1   Principii
generale
Articolul 1
Libertatea de a contracta
1.
Părțile sunt libere să încheie un
contract și să determine conținutul acestuia, sub rezerva
oricăror norme imperative aplicabile.
2.
Părțile pot să excludă
aplicarea oricăreia dintre normele Legislației europene în materie de
vânzare sau să deroge de la acestea ori să modifice efectele
acestora, cu excepția cazului în care se prevede în mod expres contrariul.
Articolul 2
Buna-credință și corectitudinea
1.
Părțile au obligația să
acționeze cu bună-credință și corectitudine.
2.
Încălcarea acestei obligații poate
împiedica partea responsabilă de încălcare să își exercite
un drept, o acțiune sau un mijloc de apărare de care altfel ar
dispune sau să se întemeieze pe acestea, sau poate atrage răspunderea
părții pentru orice pierdere cauzată celeilalte părți.
3.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Articolul 3
 Cooperarea
Părțile sunt obligate să
coopereze în măsura în care aceasta se poate aștepta pentru
executarea obligațiilor contractuale ce le revin.
Secțiunea 2   Aplicare
Articolul 4
Interpretare
1.
Legislația europeană comună în
materie de vânzare trebuie să fie interpretată în mod autonom și
în conformitate cu obiectivele și cu principiile care stau la baza
acesteia.
2.
Aspectele care intră în domeniul de aplicare
al Legislației europene comune în materie de vânzare, dar care nu sunt
reglementate în mod expres în cadrul acesteia trebuie interpretate în
conformitate cu obiectivele și principiile ce stau la baza acesteia
și cu toate dispozițiile acesteia, fără a se recurge la
legea națională care ar fi aplicabilă în absența acordului
de a aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare
sau la orice altă legislație.
3.
În caz de conflict între o normă generală
și o normă specială aplicabile unei anumite situații care
face parte din domeniul de aplicare al normei generale, norma specială se
aplică cu prioritate.
Articolul 5
Caracterul rezonabil
1.
Caracterul rezonabil trebuie să fie determinat
în mod obiectiv, având în vedere natura și scopul contractului,
circumstanțele cazului, precum și uzanțele și practicile
din domeniul comercial sau profesional în cauză.
2.
Orice referire la ceea ce se poate aștepta de
la o persoană sau într-o anumită situație, este
înțeleasă ca o referire la ceea ce se poate aștepta în mod
rezonabil.
Articolul 6
Libertatea formei
Cu excepția cazului în care prin
Legislația europeană comună în materie de vânzare se prevede
altfel, nicio formalitate nu este cerută pentru redactarea sau probarea
unui contract, a unei declarații sau a oricărui alt act reglementat
de acesta.
Articolul 7
Clauze contractuale care nu au fost negociate individual
1.
O clauză contractuală nu este
negociată individual dacă a fost furnizată de către una
dintre părți, iar cealaltă parte nu a avut posibilitatea de a
influența conținutul acesteia.
2.
În cazul în care una dintre părți propune
un set de clauze celeilalte părți, o clauză nu va fi
considerată ca fiind negociată individual doar pentru că
cealaltă parte alege acea clauză din setul respectiv.
3.
Părții care pretinde că o
clauză contractuală propusă ca făcând parte din clauzele
contractuale standard a fost între timp negociată individual îi revine
sarcina de a proba acest fapt.
4.
Într-un contract încheiat între un comerciant
și un consumator, comerciantului îi revine sarcina de a proba faptul
că o clauză contractuală propusă de acesta a fost
negociată individual.
5.
Într-un contract încheiat între un comerciant
și un consumator, clauzele contractuale redactate de un terț se
consideră că au fost propuse de comerciant, cu excepția cazului
în care consumatorul le-a introdus în contract.
Articolul 8
Rezoluțiunea contractului
1.
A „declara rezoluțiunea unui contract”
înseamnă a stinge drepturile și obligațiile părților
contractante, cu excepția celor care decurg din orice clauză
contractuală care prevede soluționarea litigiilor sau orice altă
clauză contractuală care trebuie să continue să
producă efecte chiar și ulterior rezoluțiunii contractului.
2.
Plățile datorate și daunele-interese
pentru orice neexecutare intervenită înainte de momentul declarării
rezoluțiunii contractului rămân exigibile. În cazul în care
rezoluțiunea intervine pentru neexecutarea obligațiilor sau pentru
neexecutarea preconizată a obligațiilor, partea care declară
rezoluțiunea contractului are, de asemenea, dreptul de a cere
despăgubiri în locul executării viitoare a obligațiilor de
către cealaltă parte.
3.
Efectele rezoluțiunii asupra restituirii
prețului și returnării bunurilor sau a conținutului
digital, precum și alte efecte în materie de restituire sunt reglementate
de normele privind restituirea prevăzute la capitolul 17.
Articolul 9
Contracte cu obiect mixt
1.
În cazul în care un contract prevede atât vânzarea
de bunuri sau furnizarea de conținut digital, cât și prestarea de
servicii conexe, normele din partea IV se aplică obligațiilor și
acțiunilor aflate la dispoziția părților în calitate de
vânzător și cumpărător de bunuri sau conținut digital,
iar normele din partea V se aplică obligațiilor și
acțiunilor aflate la dispoziția părților în calitate de
prestator de servicii și client.
2.
Atunci când, într-un contract care intră sub
incidența alineatului (1), obligațiile vânzătorului și ale
prestatorului de servicii prevăzute în contract trebuie executate prin
prestații separate sau sunt divizibile în alt mod și în cazul în care
există o cauză de rezoluțiune pentru neîndeplinirea unei
prestații căreia i se poate atribui o parte proporțională
din preț, cumpărătorul și clientul pot declara
rezoluțiunea numai în raport cu prestația respectivă.
3.
Alineatul (2) nu se aplică în cazurile în care
nu se poate pretinde cumpărătorului și clientului să
accepte executarea celorlalte prestații sau neîndeplinirea este de
natură să justifice rezoluțiunea contractului în întregime.
4.
Atunci când obligațiile vânzătorului
și ale prestatorului de servicii prevăzute în contract nu sunt
divizibile sau acestora nu li se poate atribui o parte proporțională
din preț, cumpărătorul și clientul pot declara
rezoluțiunea numai în cazul în care neexecutarea este de natură
să justifice rezoluțiunea contractului în întregime.
Articolul 10
Notificarea
1.
Prezentul articol se aplică notificării
în orice scopuri în temeiul normelor Legislației europene comune în
materie de vânzare și în temeiul contractului. Noțiunea de notificare
include comunicarea oricărei declarații făcute în scopul de a
produce efecte juridice sau de a transmite informații într-un scop
juridic.
2.
Notificarea poate fi făcută prin orice
mijloace adecvate circumstanțelor.
3.
Notificarea produce efecte atunci când ajunge la
destinatar, cu excepția cazului în care aceasta prevede un efect
întârziat.
4.
Notificarea ajunge la destinatar:
(a)
atunci când aceasta este predată
destinatarului;
(b)
atunci când aceasta este predată la sediul
social al destinatarului sau, în cazul în care nu există un astfel de
sediu sau notificarea este adresată consumatorului, la reședința
obișnuită a destinatarului;
(c)
în cazul unei notificări transmise prin
poștă electronică sau prin alt mijloc de comunicare
individuală, atunci când aceasta poate fi accesată de către
destinatar sau
(d)
atunci când aceasta este pusă în orice alt fel
la dispoziția destinatarului într-un loc și într-un mod care fac
posibil în mod rezonabil accesul destinatarului, fără întârziere.
Notificarea a ajuns la destinatar după
îndeplinirea uneia dintre cerințele prevăzute la literele (a), (b),
(c) sau (d), oricare dintre acestea este îndeplinită mai întâi.
5.
Notificarea nu produce efecte dacă retragerea
acesteia ajunge la destinatar înaintea notificării sau în același
timp cu aceasta.
6.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea alineatelor
(3) și (4), nu pot să deroge de la acestea sau să modifice
efectele acestora, în detrimentul consumatorului.
Articolul 11
Calculul termenelor
1.
Dispozițiile prezentului articol se
aplică în ceea ce privește calculul termenelor în orice scopuri în
temeiul Legislației europene comune în materie de vânzare.
2.
Sub rezerva alineatelor (3)-(7):
(a)
termenele stabilite pe zile încep să
curgă de la începutul primei ore a primei zile și se împlinesc la
expirarea ultimei ore a ultimei zile a termenului;
(b)
termenele stabilite pe săptămâni, luni
sau ani încep să curgă de la începutul primei ore a primei zile a
termenului și se împlinesc la expirarea ultimei ore a zilei din ultima
săptămână, lună sau din ultimul an corespunzătoare
aceleiași zile a săptămânii în care a început să curgă
termenul, sau care cade în aceeași dată cu ziua în care a început
să curgă termenul, cu precizare că, în cazul în care, într-un
termen exprimat în luni sau în ani, ziua în care ar trebui să se
sfârșească termenul nu există în ultima lună, acesta se
sfârșește la expirarea ultimei ore a ultimei zile a lunii respective;
3.
În cazul în care un termen stabilit pe zile,
săptămâni, luni sau ani trebuie calculat începând de la un anumit
eveniment, acțiune sau moment, ziua în care se produce evenimentul, are
loc acțiunea ori sosește momentul respectiv nu este inclusă în
termenul în cauză.
4.
Termenele includ zilele de sâmbătă,
duminică și sărbătorile legale, cu excepția cazului în
care acestea sunt excluse în mod expres sau a cazului în care termenele sunt
stabilite pe zile lucrătoare.
5.
În cazul în care ultima zi a unui termen este o zi
de sâmbătă, duminică sau o sărbătoare legală în
locul în care o anumită acțiune trebuie îndeplinită, termenul se
împlinește la expirarea ultimei ore a zilei lucrătoare
următoare. Această dispoziție nu se aplică termenelor
calculate retroactiv, cu începere de la o dată sau de la un eveniment
determinat.
6.
Atunci când o persoană transmite unei alte
persoane un document care stabilește un termen în care destinatarul trebuie
să răspundă sau să acționeze, dar nu precizează
momentul în care începe să curgă termenul, în absența unor
indicații contrare, termenul se calculează din momentul în care
documentul a ajuns la destinatar.
7.
În sensul prezentului articol:
(a)
„sărbătoare legală” cu privire la un
stat membru sau o parte a unui stat membru al Uniunii Europene înseamnă
orice zi desemnată ca atare în statul membru sau în partea statului
membru, într-o listă publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
și
(b)
„zile lucrătoare” înseamnă toate zilele,
altele decât zilele de sâmbătă, duminică și
sărbătorile legale.
Articolul 12
Declarații sau comportamente unilaterale
1.
O declarație unilaterală care
exprimă o anumită intenție trebuie să se interpreteze în
sensul în care este de așteptat ca aceasta să fie înțeleasă
de către persoana căreia îi este adresată.
2.
În cazul în care persoana care face declarația
a intenționat să ofere un sens special unui termen folosit în
această declarație și cealaltă parte avea
cunoștință sau se poate presupune că avea
cunoștință de acea intenție, termenul trebuie interpretat
conform sensului dat acestuia de către persoana care face declarația.
3.
Articolele 59 - 65 se aplică, cu
adaptările corespunzătoare, interpretării declarațiilor
unilaterale care exprimă o anumită intenție.
4.
Normele din capitolul 5 privind viciile de
consimțământ se aplică, cu adaptările corespunzătoare,
declarațiilor unilaterale care exprimă o anumită intenție.
5.
Orice referire la o declarație
prevăzută în prezentul articol include o referire la un comportament
care poate fi considerat ca echivalent al unei declarații.
Partea a II-a  Încheierea
unui contract valabil
Capitolul 2         Informații
precontractuale
Secțiunea 1   Informații
precontractuale pe care comercianții trebuie să le furnizeze în raporturile
cu consumatorii
Articolul 13
Obligația de a furniza informații în momentul încheierii cu un
consumator a unui contract la distanță sau a unui contract în afara
spațiilor comerciale
1.
Un comerciant care încheie un contract la
distanță sau un contract în afara spațiilor comerciale are
obligația, înainte de încheierea contractului sau de nașterea
oricărei obligații în seama consumatorului, în temeiul unei eventuale
oferte, să informeze consumatorul, în mod clar și ușor de
înțeles, cu privire la:
(a)
caracteristicile esențiale ale bunurilor, ale
conținutului digital sau ale serviciilor conexe care urmează să
fie furnizate, în măsura adecvată suportului de comunicare și
bunurilor, conținutului digital sau serviciilor conexe în cauză;
(b)
prețul total, precum și taxele și
costurile suplimentare, în conformitate cu articolul 14;
(c)
identitatea și adresa comerciantului, în
conformitate cu articolul 15;
(d)
clauzele contractuale, în conformitate cu articolul
16;
(e)
dreptul de retragere, în conformitate cu articolul
17;
(f)
dacă este cazul, existența și
condițiile pe care acesta le impune în ceea ce privește
asistența postvânzare pentru consumatori, serviciile postvânzare și
garanțiile comerciale, precum și politica de soluționare a reclamațiilor;
(g)
dacă este cazul, posibilitatea de a recurge la
un mecanism alternativ de soluționare a litigiilor, la care este parte
comerciantul și modalitatea de a avea acces la acesta;
(h)
dacă este cazul, modul de funcționare,
inclusiv măsurile aplicabile de protecție tehnică a
conținutului digital și
(i)
dacă este cazul, orice interoperabilitate
relevantă a conținutului digital cu echipamentul și programele
informatice de care comerciantul are cunoștință sau se poate
aștepta să aibă cunoștință.
2.
Informațiile furnizate, în afară de
adresele menționate la alineatul (1) litera (c), fac parte integrantă
din contract și nu pot fi modificate decât dacă părțile
decid în mod expres contrariul.
3.
În cazul unui contract la distanță,
informațiile prevăzute de prezentul articol trebuie:
(a)
să fie furnizate sau puse la dispoziția
consumatorului într-un mod adecvat tehnicii de comunicare la distanță
utilizate;
(b)
să fie formulate într-un limbaj simplu și
inteligibil și
(c)
în măsura în care sunt furnizate pe un suport
durabil, să fie lizibile.
4.
Pentru un contract în afara spațiilor comerciale,
informațiile prevăzute de prezentul articol trebuie:
(a)
să fie furnizate pe suport de hârtie sau, în
cazul în care consumatorul este de acord, pe un alt suport durabil și
(b)
să fie lizibile și într-un limbaj simplu
și inteligibil.
5.
Prezentul articol nu se aplică în cazul în
care contractul este:
(a)
un contract de furnizare de produse alimentare,
băuturi sau alte bunuri de uz curent în gospodărie, livrate fizic de
un comerciant cu ocazia unor deplasări frecvente și periodice la
domiciliul, reședința sau locul de muncă al consumatorului;
(b)
un contract încheiat prin intermediul
distribuitoarelor automate sau în localurile comerciale automatizate;
(c)
un contract în afara spațiilor comerciale,
dacă prețul, sau, în cazul în care au fost încheiate simultan mai
multe contracte, prețul total prevăzut în contracte nu
depășește 50 EUR sau o sumă echivalentă în moneda
convenită pentru prețul prevăzut în contract.
Articolul 14
Informații cu privire la preț, taxe și costuri suplimentare
1.
Informațiile care trebuie furnizate în
conformitate cu articolul 13 alineatul (1) litera (b) trebuie să
cuprindă:
(a)
prețul total al bunurilor, al
conținutului digital sau al serviciilor conexe, cu toate taxele incluse
sau, în cazul în care prețul nu poate fi în mod rezonabil calculat în
avans dată fiind natura bunurilor, a conținutului digital sau a
serviciilor, modul de calculare a prețului și
(b)
dacă este cazul, toate costurile suplimentare
de transport, de livrare sau cheltuielile poștale și toate celelalte
costuri sau, în cazul în care acestea nu pot fi în mod rezonabil calculate în
avans, menționarea faptului că aceste costuri și cheltuieli
suplimentare pot fi exigibile.
2.
În cazul unui contract pe durată
nedeterminată sau a unui contract care implică un abonament,
prețul total trebuie să includă prețul total pe perioada de
facturare. Atunci când în cadrul acestor contracte facturarea se face la un
tarif fix, prețul total trebuie să includă prețul lunar
total. În cazul în care prețul total nu pot fi calculat în mod rezonabil
în avans, trebuie furnizat modul de calculare a prețului.
3.
Dacă este cazul, comerciantul trebuie să
informeze consumatorul cu privire la costul utilizării tehnicii de
comunicare la distanță în vederea încheierii contractului, în cazul
în care acest cost este calculat în mod diferit de tariful de bază.
Articolul 15
Informații privind identitatea și adresa comerciantului
Informațiile care trebuie furnizate în
conformitate cu articolul 13 alineatul (1) litera (c) trebuie să
cuprindă:
(a)          identitatea comerciantului, cum ar
fi denumirea sa comercială;
(b)          adresa geografică la care
comerciantul își are sediul;
(c)          numerele de telefon și de fax,
precum și adresa de e-mail ale comerciantului, dacă există,
pentru a permite consumatorului să contacteze rapid comerciantul și
să comunice în mod eficace cu comerciantul;
(d)          după caz, identitatea și
adresa geografică a oricărui alt comerciant în numele căruia
comerciantul acționează și
(e)          în cazul în care este diferită
de adresa furnizată în temeiul literelor (b) și (d) ale prezentului
articol, adresa geografică a comerciantului și, după caz, cea a
comerciantului în numele căruia acesta acționează, la care
consumatorul poate trimite eventualele reclamații.
Articolul 16
Informații privind clauzele contractuale
Informațiile care trebuie furnizate în
conformitate cu articolul 13 alineatul (1) litera (d) trebuie să
cuprindă:
(a)          modalitățile de
plată, de livrare a bunurilor, de furnizare a conținutului digital
sau de prestare a serviciilor conexe și data la care comerciantul se
angajează să livreze bunurile, să furnizeze conținutul
digital sau să presteze serviciile conexe;
(b)          dacă este cazul, durata
contractului, durata minimă a obligațiilor care revin consumatorului
sau, în cazul în care contractul este pe durată nedeterminată sau se
prelungește în mod automat, condițiile pentru rezoluțiunea
contractului și
(c)          dacă este cazul, existența
obligației consumatorului de a plăti sau de a furniza o garanție
în bani sau alte garanții financiare la cererea comerciantului, și
condițiile aferente acestei obligații;
(d)          dacă este cazul, existența
unor coduri de conduită relevante sau modul în care acestea pot fi
obținute.
Articolul 17
Informații privind dreptul de retragere în momentul încheierii unui
contract la distanță sau în afara spațiilor comerciale
1.
Atunci când consumatorul are dreptul de retragere
în conformitate cu capitolul 4, informațiile care trebuie furnizate în
conformitate cu articolul 13 alineatul (1) litera (e) trebuie să
includă condițiile, termenele și procedurile de exercitare a
dreptului respectiv, în conformitate cu apendicele 1, precum și formularul
standard de retragere prevăzut în apendicele 2.
2.
Dacă este cazul, informațiile care
trebuie furnizate în temeiul articolului 13 alineatul (1) litera (e)
trebuie să includă obligația consumatorului de a suporta
costurile aferente returnării bunurilor în eventualitatea retragerii
și, în cazul contractelor la distanță, obligația
consumatorului de a suporta costul returnării bunurilor, în cazul în care,
dată fiind natura lor, bunurile nu pot fi returnate în mod normal prin
poștă.
3.
Atunci când consumatorul își poate exercita
dreptul de retragere după ce a formulat o cerere prin care solicită
începerea furnizării serviciilor conexe în cursul termenului de retragere,
informațiile care trebuie furnizate în conformitate cu articolul 13
alineatul (1) litera (e) trebuie să includă obligația
consumatorului de a plăti comerciantului suma menționată la
articolul 45 alineatul (5).
4.
Obligația de a furniza informațiile
prevăzute la alineatele (1), (2) și (3) poate fi executată prin
furnizarea către consumator a modelului de formular conținând
instrucțiunile privind exercitarea dreptului de retragere prevăzute
în apendicele 1. Se consideră că această obligație de informare
a fost executată de către comerciant în cazul în care acesta a
furnizat consumatorului instrucțiunile prin completarea corectă a
formularului.
5.
Atunci când dreptul de retragere nu se aplică
în conformitate cu articolul 40 alineatul (2) literele (c) - (i) și
articolul 40 alineatul (3), informațiile care trebuie furnizate în
conformitate cu articolul 13 alineatul (1) litera (e) trebuie să
cuprindă mențiunea conform căreia consumatorul nu
beneficiază de un drept de retragere, sau, după caz,
circumstanțele în care consumatorul își pierde dreptul de retragere.
Articolul 18
Contractele în afara spațiilor comerciale: cerințe suplimentare
privind furnizarea de informații și confirmarea
1.
Comerciantul trebuie să comunice
consumatorului un exemplar al contractului semnat sau confirmarea contractului
și, după caz, inclusiv confirmarea consimțământului și
a luării la cunoștință din partea consumatorului, conform
articolului 40 alineatul (3) litera (d), pe suport de hârtie, sau, în cazul în
care comerciantul este de acord, pe un alt suport durabil.
2.
Atunci când consumatorul dorește ca furnizarea
serviciilor conexe să înceapă în cursul termenului de retragere
prevăzut la articolul 42 alineatul (2), comerciantul trebuie să
solicite consumatorului să formuleze această cerere expresă pe
un suport durabil.
Articolul 19
Contractele la distanță: informații suplimentare și alte
cerințe
1.
Atunci când un comerciant apelează telefonic
consumatorul în vederea încheierii unui contract la distanță, la
începutul conversației cu consumatorul, comerciantul trebuie să
își decline identitatea și, dacă este cazul, identitatea
persoanei în numele căreia telefonează și să specifice
scopul comercial al apelului.
2.
În cazul în care contractul la distanță
este încheiat prin intermediul unui mediu de comunicare la distanță
care permite un spațiu sau o perioadă de timp limitată pentru
prezentarea informațiilor, comerciantul trebuie să furnizeze, pe
suportul în cauză și înainte de încheierea unui astfel de contract,
cel puțin informațiile prevăzute la alineatul (3) al prezentului
articol. Comerciantul furnizează consumatorului celelalte informații
prevăzute la articolul 13, într-un mod adecvat, în conformitate cu
articolul 13 alineatul (3).
3.
Informațiile care trebuie furnizate în
conformitate cu alineatul (2) sunt:
(a)
caracteristicile esențiale ale bunurilor, ale
conținutului digital sau ale serviciilor conexe, astfel cum se prevede la
articolul 13 alineatul (1) litera (a);
(b)
identitatea comerciantului, astfel cum se prevede
la articolul 15 litera (a);
(c)
prețul total, inclusiv toate elementele
menționate la articolul 13 alineatul (1) litera (b) și la articolul
14 alineatele (1) și (2);
(d)
dreptul de retragere și
(e)
după caz, durata contractului sau, în cazul în
care contractul este încheiat pe perioadă nedeterminată,
condițiile pentru rezoluțiunea acestuia, la care se face referire în
articolul 16 litera (b).
4.
Un contract la distanță încheiat prin
telefon este valabil numai în cazul în care consumatorul semnează oferta
sau își dă consimțământul în scris, indicând acordul de a
încheia un contract. Comerciantul trebuie să furnizeze consumatorului o
confirmare a acestui acord, pe un suport durabil.
5.
Comerciantul trebuie să ofere consumatorului o
confirmare a contractului încheiat, inclusiv, după caz, a acordului
și a confirmării consumatorului menționate la articolul 40
alineatul (3) litera (d), și toate informațiile menționate la
articolul 13, pe un suport durabil. Comerciantul trebuie să furnizeze
aceste informații în termen rezonabil după încheierea contractului la
distanță, și cel târziu în momentul livrării bunurilor sau
înainte să înceapă livrarea conținutului digital sau prestarea
serviciului conex, cu excepția cazului în care aceste informații au
fost deja furnizate consumatorului înainte de încheierea contractului la
distanță, pe un suport durabil.
6.
Atunci când consumatorul dorește ca furnizarea
serviciilor conexe să înceapă în cursul termenului de retragere
prevăzut la articolul 42 alineatul (2), comerciantul trebuie să
solicite consumatorului să formuleze o cerere expresă în acest sens
pe un suport durabil.
Articolul 20
Obligația de a furniza informații în momentul încheierii altor
contracte în afara contractelor la distanță și a contractelor în
afara spațiilor comerciale
1.
În cazul altor contracte decât contractele la
distanță și contractele în afara spațiilor comerciale,
comerciantul are obligația de a furniza consumatorului următoarele
informații, în mod clar și ușor de înțeles, înainte de
încheierea contractului sau de nașterea oricărei obligații în
seama consumatorului în temeiul unei eventuale oferte, în cazul în care aceste
informații nu reies în mod evident din context:
(a)
caracteristicile esențiale ale bunurilor, ale
conținutului digital sau ale serviciilor conexe care urmează să
fie furnizate, în măsura adecvată suportului de comunicare și
bunurilor, conținutului digital sau serviciilor conexe în cauză;
(b)
prețul total, precum și taxele și
costurile suplimentare, în conformitate cu articolul 14;
(c)
identitatea comerciantului, cum ar fi denumirea sa
comercială, adresa geografică la care își are sediul și
numărul său de telefon;
(d)
clauzele contractuale, în conformitate cu articolul
16 literele (a) și (b);
(e)
dacă este cazul, existența și
condițiile pe care acesta le impune în ceea ce privește
asistența postvânzare pentru consumatori, serviciile postvânzare și
garanțiile comerciale, precum și politica de soluționare a
reclamațiilor;
(f)
dacă este cazul, modul de funcționare,
inclusiv măsurile aplicabile de protecție tehnică a
conținutului digital și
(g)
 dacă este cazul, orice interoperabilitate
relevantă a conținutului digital cu echipamentul și programele
informatice de care comerciantul are cunoștință sau se poate
aștepta să aibă cunoștință.
2.
Prezentul articol nu se aplică în cazul în
care contractul presupune o tranzacție curentă și este executat
imediat în momentul încheierii sale.
Articolul 21
Sarcina probei
Sarcina probei privind furnizarea
informațiilor prevăzute în prezenta secțiune îi revine
comerciantului.
Articolul 22
Caracterul imperativ
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentei secțiuni sau să deroge de la aceasta ori să
modifice efectele acesteia, în detrimentul consumatorului.
Secțiunea 2   Informații
precontractuale pe care comercianții trebuie să le furnizeze în
raporturile cu alți comercianți
Articolul 23
Obligația de a furniza informații cu privire la bunuri și servicii
conexe
1.
Înainte de încheierea unui contract privind
vânzarea de bunuri, furnizarea de conținut digital sau prestarea de
servicii conexe de către un comerciant unui alt comerciant, furnizorul are
obligația de a furniza celuilalt comerciant, prin orice mijloace adecvate,
informații cu privire la caracteristicile esențiale ale bunurilor,
conținutului digital sau serviciilor conexe care trebuie furnizate, pe
care aceasta le deține sau se poate aștepta să le dețină
și a căror nefurnizare ar contraveni bunei-credințe și
corectitudinii.
2.
Pentru a stabili dacă alineatul (1) impune în
sarcina furnizorului o obligație de a furniza informații, trebuie
să se țină seama de toate circumstanțele, inclusiv:
(a)
dacă furnizorul avea cunoștințe
speciale în domeniu;
(b)
costul pe care îl presupune pentru furnizor
dobândirea informațiilor relevante;
(c)
ușurința cu care celălalt comerciant
ar fi obținut informațiile prin alte mijloace;
(d)
natura informațiilor;
(e)
importanța probabilă a informațiilor
pentru celălalt comerciant și
(f)      bunele practici comerciale în
situația dată.
Secțiunea 3   Contractele care
urmează să fie încheiate prin mijloace electronice
Articolul 24
Obligații suplimentare privind furnizarea de informații în
contractele la distanță care urmează să fie încheiate prin
mijloace electronice
1.
Prezentul articol se aplică în cazul în care
un comerciant furnizează mijloacele pentru încheierea unui contract
și în cazul în care aceste mijloace sunt electronice și nu
implică schimbul exclusiv de mesaje prin poșta electronică sau
alte mijloace de comunicare individuală.
2.
Comerciantul trebuie să pună la
dispoziția celeilalte părți mijloace tehnice adecvate, eficiente
și accesibile care să îi permită să identifice și
să corecteze erorile de introducere a datelor înainte ca aceasta să
formuleze sau să accepte o ofertă.
3.
Înainte ca cealaltă parte să formuleze
sau să accepte o ofertă, comerciantul trebuie să furnizeze
informații cu privire la următoarele aspecte:
(a)
diferitele etape tehnice de urmat pentru încheierea
contractului;
(b)
dacă documentul contractual este sau nu
arhivat de către comerciant și dacă acesta este accesibil sau
nu;
(c)
mijloacele tehnice de identificare și de
corectare a erorilor comise la introducerea datelor înainte ca cealaltă
parte să formuleze sau să accepte o ofertă;
(d)
limbile propuse pentru încheierea contractului;
(e)
clauzele contractuale.
4.
Comerciantul trebuie să garanteze punerea la
dispoziție a clauzelor contractuale menționate la alineatul (3)
litera (e) în caractere alfabetice sau alte caractere inteligibile, pe un
suport durabil, prin intermediul oricărui suport care să permită
citirea, înregistrarea informațiilor conținute în text și
reproducerea acestora într-o formă accesibilă.
5.
Comerciantul trebuie să confirme pe cale
electronică și fără întârziere nejustificată primirea
unei oferte sau a acceptării unei oferte trimise de cealaltă parte.
Articolul 25
Cerințe suplimentare în contractele la distanță care
urmează să fie încheiate prin mijloace electronice
1.
Atunci când în temeiul unui contract la
distanță, care urmează să fie încheiat prin mijloace
electronice, consumatorul ar avea obligația să efectueze o
plată, comerciantul trebuie să aducă la cunoștința
consumatorului într-un mod clar, bine evidențiat și imediat înainte
ca acesta să plaseze comanda, informațiile prevăzute la articolul
13 alineatul (1) litera (a), articolul 14 alineatele (1) și (2), articolul
16 litera (b).
2.
Comerciantul trebuie să se asigure că, în
momentul în care consumatorul plasează comanda, acesta ia
cunoștință în mod explicit de faptul că respectiva comandă
implică o obligație de plată. Dacă, pentru plasarea
comenzii, este necesară activarea unui buton sau o funcție
similară, butonul sau funcția similară trebuie să poarte
doar mențiunea ușor lizibilă „comandă cu obligație de
plată” sau o mențiune similară, neechivocă, care să
indice faptul că plasarea comenzii obligă la efectuarea unei
plăți către comerciant. În cazul în care dispozițiile
prezentului alineat nu sunt respectate, consumatorul nu are obligații în
temeiul contractului sau al comenzii.
3.
Comerciantul trebuie să menționeze în mod
clar și lizibil pe site-ul său comercial cel târziu la începutul
procesului de comandă, dacă se aplică eventuale restricții
în ceea ce privește livrarea, precum și modalitățile de
plată care sunt acceptate.
Articolul 26
Sarcina probei
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, sarcina probei privind furnizarea informațiilor prevăzute
în prezenta secțiune îi revine comerciantului.
Articolul 27
 Caracterul imperativ
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentei
secțiuni, nu pot să deroge de la aceasta sau să modifice
efectele acesteia, în detrimentul consumatorului.
Secțiunea 4   Obligația
de a garanta corectitudinea informațiilor furnizate
Articolul 28
Obligația de a garanta corectitudinea informațiilor furnizate
1.
Partea care furnizează informații înainte
de încheierea unui contract sau în momentul încheierii acestuia, fie pentru a
se conforma obligațiilor prevăzute în prezentul capitol, fie în alt
scop, are obligația de a garanta, în mod rezonabil, că
informațiile furnizate sunt corecte și nu sunt înșelătoare.

2.
Partea căreia i s-au furnizat informații
incorecte sau înșelătoare cu încălcarea obligației
menționate la alineatul (1) și care se bazează în mod rezonabil pe
informațiile respective pentru încheierea unui contract cu partea care i-a
comunicat aceste informații dispune de măsurile reparatorii
prevăzute la articolul 29.
3.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului
articol, nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele
acestuia, în detrimentul consumatorului.
Secțiunea 5   Măsuri
reparatorii în cazul nerespectării obligațiilor de informare
Articolul 29
Măsuri reparatorii în cazul nerespectării obligațiilor de
informare
1.
Partea care nu și-a respectat oricare dintre
obligațiile impuse în prezentul capitol răspunde pentru orice
prejudiciu cauzat celeilalte părți ca urmare a nerespectării
obligațiilor.
2.
În cazul în care comerciantul nu și-a
respectat obligațiile de a furniza informații cu privire la costurile
suplimentare sau alte cheltuieli menționate la articolul 14, sau cu
privire la costurile returnării bunurilor, astfel cum se
menționează la articolul 17 alineatul (2), consumatorul nu este
obligat să plătească cheltuielile suplimentare și alte
costuri.
3.
Măsurile reparatorii prevăzute în
prezentul articol nu aduc atingere niciunei măsuri reparatorii care ar
putea fi disponibilă în conformitate cu articolul 42 alineatul (2),
articolul 48 sau articolul 49.
4.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului
articol, nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele
acestuia, în detrimentul consumatorului.
Capitolul 3         Încheierea
contractelor
Articolul 30
Condițiile încheierii unui contract
1.
Un contract este încheiat dacă:
(a)
părțile ajung la un acord;
(b)
părțile intenționează să
confere acordului efecte juridice și
(c)
acordul, completat, după caz, de normele
prevăzute în Legislația europeană comună în materie de vânzare,
prezintă un conținut și un grad de securitate juridică
suficiente pentru a produce efecte juridice.
2.
Se ajunge la un acord prin acceptarea unei oferte.
Acceptarea se poate face explicit sau prin efectuarea unor declarații ori
executarea unor acțiuni.
3.
Intenția părților ca acordul să
producă efecte juridice se stabilește pe baza declarațiilor
și acțiunilor acestora.
4.
În cazul în care una dintre părți
condiționează încheierea contractului de acordul cu privire la un
anumite element, contractul nu se consideră încheiat decât dacă
părțile au ajuns la un acord asupra elementului respectiv.
Articolul 31
Oferta
1.
O propunere constituie ofertă dacă:
(a)
exprimă intenția de a încheia un
contract, în cazul acceptării acesteia și
(b)
prezintă un conținut și un grad de
securitate juridică suficiente pentru formarea unui contract.
2.
Oferta poate fi adresată uneia sau mai multor
persoane.
3.
O propunere adresată publicului nu
reprezintă o ofertă, cu excepția cazului în care din
circumstanțele specifice rezultă contrariul.
Articolul 32
Revocarea ofertei
1.
Oferta poate fi revocată dacă revocarea
ajunge la destinatarul ofertei înainte ca acesta să îi fi transmis
acceptarea ofertantului sau, în cazurile de acceptare prin executarea unei
acțiuni, înainte de încheierea contractului.
2.
Atunci când o propunere adresată publicului
reprezintă o ofertă, aceasta poate fi revocată prin
aceleași mijloace care au fost folosite pentru a prezenta oferta.
3.
Revocarea unei oferte nu produce efecte juridice
dacă:
(a)
în ofertă se prevede faptul că este
irevocabilă;
(b)
în ofertă se prevede un interval de timp
determinat pentru acceptarea acesteia sau
(c)
era rezonabil pentru alt motiv ca destinatarul
ofertei să o considere irevocabilă și acesta a acționat în
consecință.
Articolul 33
Refuzul ofertei
Atunci când refuzul ofertei ajunge la
ofertant, oferta devine caducă.
Articolul 34
Acceptarea
1.
Orice formă de declarație sau
acțiune din partea destinatarului ofertei se consideră acceptare a
acesteia dacă exprimă acordul de voință în ceea ce
privește oferta.
2.
Tăcerea sau inacțiunea nu constituie, în
sine, acceptare.
Articolul 35
Momentul încheierii contractului
1.
Atunci când destinatarul ofertei își transmite
acceptarea, contractul este considerat încheiat în momentul în care acceptarea
ajunge la ofertant.
2.
Atunci când oferta este acceptată prin
executarea unei acțiuni, contractul este considerat încheiat în momentul
în care notificarea acțiunii respective ajunge la ofertant.
3.
Fără a aduce atingere alineatului (2),
atunci când, prin natura ofertei sau ca urmare a uzanțelor între părți
ori a cutumelor, destinatarul ofertei poate accepta oferta prin executarea unei
acțiuni fără notificarea în acest sens a ofertantului,
contractul se consideră încheiat în momentul în care destinatarul ofertei
începe să execute acțiunea.
Articolul 36
Termenul stabilit pentru acceptare
1.
Acceptarea unei oferte produce efecte juridice doar
dacă ajunge la ofertant în termenul menționat în ofertă de
către ofertant.
2.
În cazul în care nu a fost stabilit niciun termen
de către ofertant, acceptarea produce efecte juridice doar dacă
ajunge la ofertant într-un termen rezonabil după ce a fost
făcută oferta.
3.
Atunci când o ofertă poate fi acceptată
prin executarea unei acțiuni fără notificarea ofertantului,
acceptarea produce efecte juridice doar dacă acțiunea este executată
în termenul de acceptare stabilit de ofertant sau, dacă nu este stabilit
un asemenea termen, într-un termen rezonabil.
Articolul 37
Acceptarea tardivă
1.
Acceptarea tardivă produce efecte juridice
dacă ofertantul îl înștiințează de îndată pe
destinatarul ofertei cu privire la faptul că ofertantul o consideră o
acceptare valabilă.
2.
Atunci când o scrisoare sau un alt înscris care
conține o acceptare tardivă arată că expedierea a avut loc
în astfel de circumstanțe încât, dacă transmiterea ar fi avut loc în condiții
normale, ar fi ajuns la ofertant în termen, acceptarea tardivă produce
efecte juridice, cu excepția cazului în care ofertantul îl informează
fără întârziere pe destinatarul ofertei că oferta este
caducă.
Articolul 38
Acceptarea modificată
1.
Răspunsul destinatarului ofertei care
conține sau implică clauze contractuale noi sau diferite ce
modifică substanțial conținutul ofertei reprezintă o
respingere a ofertei și constituie o nouă ofertă.
2.
Se consideră că acele clauze
contractuale, suplimentare sau diferite, referitoare, printre altele, la
preț, plată, calitatea și cantitatea mărfurilor, locul
și data livrării, sfera răspunderii părților sau
soluționarea litigiilor modifică în mod substanțial oferta.
3.
Răspunsul care exprimă acordul final
privind o ofertă reprezintă o acceptare chiar dacă include sau
implică clauze contractuale noi sau diferite, cu condiția ca acestea
să nu modifice substanțial conținutul ofertei. Clauzele noi sau
diferite devin ulterior parte a contractului.
4.
Un răspuns care conține sau implică
clauze contractuale noi sau diferite reprezintă întotdeauna un refuz al
ofertei dacă:
(a)
oferta limitează în mod expres acceptarea la
clauzele ofertei;
(b)
ofertantul se opune fără întârziere
clauzelor noi sau diferite sau
(c)
destinatarul ofertei condiționează
acceptarea ofertei de acordul ofertantului cu privire la clauzele noi sau
diferite, iar acordul acestuia din urmă nu ajunge la destinatarul ofertei
într-un termen rezonabil.
Articolul 39
Clauze contractuale standard contradictorii
1.
Atunci când părțile ajung la o
înțelegere, contractul este încheiat chiar dacă oferta și
acceptarea conțin clauze contractuale standard contradictorii. Clauzele
contractuale standard fac parte din contract în măsura în care
conținutul acestora este, în esență, același.
2.
Fără a aduce atingere alineatului (1),
contractul nu se consideră încheiat dacă una dintre părți:
(a)
a precizat în mod expres și anticipat, prin
intermediul altor clauze contractuale decât cele standard, că nu
intenționează să încheie un contract încheiat în temeiul
alineatului (1) sau
(b)
informează cealaltă parte, fără
întârziere, cu privire la această intenție.
Capitolul 4         Dreptul
de retragere din contractele la distanță și în afara
spațiilor comerciale între comercianți și consumatori
Articolul 40
Dreptul de retragere
1.
În termenul prevăzut la articolul 42,
consumatorul are dreptul de a se retrage, fără invocarea vreunui
motiv și fără a suporta vreun cost, cu excepția
circumstanțelor menționate la articolul 45:
(a)
dintr-un contract încheiat la distanță;
(b)
dintr-un contract în afara spațiilor
comerciale, dacă prețul, sau, în cazul în care au fost încheiate
simultan mai multe contracte, prețul total prevăzut în contracte
depășește 50 EUR sau o sumă echivalentă în moneda
convenită pentru prețul prevăzut în contract în momentul
încheierii contractului.
2.
Alineatul (1) nu se aplică în cazul:
(a)
unui contract încheiat prin intermediul
distribuitoarelor automate sau în localurile comerciale automatizate;
(b)
unui contract de furnizare de produse alimentare,
băuturi sau alte bunuri de uz curent în gospodărie, livrate fizic de
un comerciant cu ocazia unor deplasări frecvente și periodice la
domiciliul, reședința sau locul de muncă al consumatorului;
(c)
unui contract de furnizare de bunuri sau de
prestare de servicii conexe al cărui preț depinde de
fluctuațiile de pe piața financiară, pe care comerciantul nu le
poate controla și care pot apărea în cursul termenului de retragere;
(d)
unui contract de furnizare de bunuri sau de
conținut digital, creat conform specificațiilor consumatorului sau
distinct personalizate;
(e)
unui contract de furnizare de bunuri de natură
a se deteriora sau a se perima rapid;
(f)
unui contract de furnizare de băuturi
alcoolice, ale căror prețuri au fost convenite în momentul încheierii
contractului de vânzare-cumpărare, a căror livrare poate avea loc
numai la împlinirea unui termen de 30 de zile de la încheierea contractului
și a căror valoare reală depinde de fluctuațiile de pe
piață pe care comerciantul nu le poate controla;
(g)
unui contract de vânzare de ziare, periodice sau
reviste, cu excepția contractelor de abonament pentru furnizarea acestor
publicații;
(h)
unui contract încheiat în cadrul unei
licitații publice și
(i)
unui contract de prestare de servicii de catering
sau de servicii legate de activități de agrement care prevede o
dată sau o durată de execuție specifică;
3.
Alineatul (1) nu se aplică în următoarele
situații:
(a)
atunci când bunurile furnizate sigilate au fost
desigilate de către consumator și, prin urmare, nu mai pot fi
returnate din motive de protecție a sănătății sau de
igienă;
(b)
atunci când bunurile furnizate, după ce au
fost livrate și potrivit naturii lor, au fost amestecate în mod
inseparabil cu alte elemente;
(c)
atunci când bunurile furnizate erau
înregistrări audio sau video sau programe informatice sigilate care au
fost desigilate după livrare;
(d)
atunci când furnizarea de conținut digital
care nu este furnizat pe un suport material a început, cu
consimțământul expres prealabil al consumatorului și cu luarea
la cunoștință de către consumator a faptului că,
astfel, își pierde dreptul de retragere;
(e)
atunci când consumatorul a solicitat în mod expres
comerciantului să se deplaseze în scopul efectuării de reparații
sau întreținere, urgente. Atunci când, cu ocazia unei astfel de
deplasări, comerciantul prestează servicii conexe suplimentare
față de cele solicitate în mod expres de către consumator, sau
furnizează alte bunuri decât piesele de schimb necesare pentru efectuarea
lucrărilor de întreținere sau de reparații, dreptul de retragere
se aplică acelor servicii conexe sau bunuri suplimentare.
4.
Atunci când consumatorul a făcut o ofertă
care, dacă ar fi acceptată, ar duce la încheierea unui contract care
ar da naștere unui drept de retragere, în temeiul prezentului capitol,
consumatorul își poate retrage oferta chiar dacă aceasta ar fi, în
caz contrar, irevocabilă.
Articolul 41
 Exercitarea dreptului de retragere
1.
Consumatorul își poate exercita dreptul de
retragere oricând înainte de împlinirea termenului de retragere prevăzut
la articolul 42.
2.
Consumatorul își exercită dreptul de
retragere prin notificarea comerciantului în acest sens. În acest scop,
consumatorul poate să utilizeze fie formularul standard de retragere
prevăzut în apendicele 2, fie orice altă declarație
neechivocă care exprimă decizia sa de a se retrage.
3.
Atunci când comerciantul oferă consumatorului
posibilitatea de a-și exercita dreptul de retragere în mod electronic pe
site-ul său internet unde își desfășoară activitatea
comercială, iar consumatorul folosește această posibilitate,
comerciantul are obligația de a trimite consumatorului, pe un suport
durabil de îndată, o confirmare de primire a retragerii.
4.
Notificarea retragerii este efectuată în timp
util dacă este expediată înainte de împlinirea termenului de
retragere.
5.
Sarcina probei exercitării dreptului de
retragere în conformitate cu acest articol îi revine consumatorului.
Articolul 42
 Termenul de retragere
1.
Termenul de retragere se împlinește în
paisprezece zile:
(a)
de la data la care consumatorul a recepționat
bunurile în cazul unui        contract de vânzare-cumpărare, inclusiv al
unui contract de vânzare-cumpărare în care vânzătorul este de acord
să presteze și servicii conexe;
(b)
de la data la care consumatorul a recepționat
ultimul element în cazul unui         contract care are ca obiect vânzarea mai
multor bunuri, comandate de consumator printr-o comandă unică și
livrate separat, inclusiv în cazul unui contract în temeiul căruia
vânzătorul este de acord să presteze și servicii conexe;
(c)
de la data la care consumatorul a recepționat
ultimul lot sau ultima bucată         în cazul unui contract în care
bunurile sunt constituite din mai multe loturi sau bucăți, inclusiv
în cazul unui contract în temeiul căruia vânzătorul este de acord
să presteze și servicii conexe;
(d)
de la data la care consumatorul a recepționat
primul element în cazul unui contract care are ca obiect furnizarea
periodică de bunuri pe o perioadă de timp determinată, inclusiv
în cazul unui contract în temeiul căruia vânzătorul este de acord
să presteze și servicii conexe;
(e)
de la data încheierii contractului, în cazul unui
contract pentru servicii conexe încheiat după livrarea bunurilor;
(f)
de la data la care consumatorul a recepționat
suportul material în conformitate cu litera (a) în cazul unui contract pentru
furnizarea de conținut digital, atunci când conținutul digital este
furnizat pe un suport material;
(g)
de la data încheierii contractului, în cazul unui
contract în temeiul căruia conținutul digital nu este furnizat pe un
suport material.
2.
În cazul în care comerciantul nu a furnizat
consumatorului informațiile prevăzute la articolul 17 alineatul (1),
termenul de retragere se împlinește:
(a)
la un an de la împlinirea termenului inițial
de retragere, stabilit conform alineatului (1) sau
(b)
atunci când comerciantul furnizează
consumatorului informațiile solicitate în termen de un an de la împlinirea
termenului de retragere stabilit conform alineatului (1), la paisprezece zile
de la data la care consumatorul primește informațiile.
Articolul 43
Efectele retragerii
Prin retragere se sting obligațiile ambelor
părți în temeiul contractului:
(a)          să declare rezoluțiunea
contractului sau
(b)          de a încheia contractul în cazul în
care consumatorul a făcut o ofertă.
Articolul 44
Obligațiile care revin comerciantului în cazul retragerii
1.
Comerciantul trebuie să ramburseze toate
sumele plătite de consumator, inclusiv, dacă este cazul, costurile
livrării, fără întârziere nejustificată și în orice
caz cel mai târziu în paisprezece zile de la data la care comerciantul este
informat cu privire la decizia consumatorului de a se retrage din contract în
conformitate cu articolul 41. Comerciantul trebuie să efectueze aceste
rambursări prin utilizarea acelorași mijloace de plată utilizate
de consumator pentru tranzacția inițială, cu excepția
cazului în care consumatorul și-a dat acordul expres pentru utilizarea
altor mijloace de plată și cu condiția ca rambursarea să nu
ocazioneze costuri suplimentare pentru consumator.
2.
Fără a aduce atingere alineatului (1),
comerciantul nu este obligat să ramburseze costurile suplimentare în cazul
în care consumatorul a optat în mod expres pentru un alt tip de livrare decât
cel mai puțin costisitor tip de livrare standard oferit de comerciant.
3.
În cazul unui contract de vânzare-cumpărare de
bunuri, comerciantul poate amâna rambursarea până în momentul în care
primește înapoi bunurile sau până în momentul în care primește
de la consumator o dovadă a returnării bunurilor, oricare dintre
aceste situații intervine mai întâi, cu excepția cazului în care
comerciantul s-a oferit să colecteze bunurile.
4.
În cazul unui contract în afara spațiilor
comerciale, atunci când bunurile au fost livrate la domiciliul consumatorului
la momentul încheierii contractului, comerciantul trebuie să colecteze
bunurile pe cheltuiala proprie, dacă bunurile, prin natura lor, nu pot fi
returnate în mod normal prin poștă.
Articolul 45
Obligațiile consumatorului în cazul retragerii
1.
Consumatorul trebuie să trimită înapoi
bunurile sau să le predea comerciantului sau unei persoane autorizate de
acesta, fără întârziere nejustificată și în orice caz nu
mai târziu de paisprezece zile de la data la care consumatorul informează
comerciantul cu privire la decizia sa de a se retrage din contract, în
conformitate cu articolul 41, cu excepția cazului în care comerciantul s-a
oferit să colecteze bunurile. Acest termen este respectat în cazul în care
consumatorul returnează bunurile înainte de împlinirea termenului de
paisprezece zile.
2.
Consumatorul trebuie să suporte costurile
directe ocazionate de returnarea bunurilor, cu excepția cazului în care
comerciantul a fost de acord să suporte aceste costuri sau a cazului în
care a omis să informeze consumatorul că trebuie să suporte
aceste costuri.
3.
Consumatorul răspunde cu privire la diminuarea
valorii bunurilor doar atunci când aceasta rezultă din alte
manipulări ale bunurilor decât cele necesare pentru stabilirea naturii,
caracteristicilor și a funcționării bunurilor. Consumatorul nu
răspunde pentru diminuarea valorii în cazul în care comerciantul nu a
furnizat toate informațiile cu privire la dreptul de retragere în
conformitate cu articolul 17 alineatul (1).
4.
Fără a aduce atingere alineatului (3),
consumatorul nu este obligat să plătească compensații
pentru utilizarea bunurilor în cursul termenului de retragere.
5.
În cazul în care consumatorul își
exercită dreptul de retragere după ce a făcut o cerere
expresă pentru ca furnizarea serviciilor conexe să înceapă în
timpul perioadei de retragere, consumatorul trebuie să plătească
comerciantului o sumă proporțională cu ceea ce a fost furnizat
înaintea exercitării dreptul de retragere de către consumator,
raportată la întregul contract. Suma proporțională pe care
consumatorul trebuie să o plătească comerciantului se
calculează pe baza prețului total convenit prin contract. În cazul în
care prețul total este excesiv, suma proporțională se
calculează pe baza valorii de piață a ceea ce a fost furnizat.
6.
Consumatorul nu răspunde de cheltuielile
privind:
(a)
prestarea serviciilor conexe, integral sau
parțial, în cursul termenului de retragere, atunci când:
(i) comerciantul nu a furnizat informații în
conformitate cu articolul 17 alineatele (1) și (3) sau
(ii) consumatorul nu a cerut în mod expres
începerea executării în cursul termenului de retragere în conformitate cu
articolul 18 alineatul (2) și articolul 19 alineatul (6);
(b)
furnizarea, integrală sau parțială,
a conținutului digital care nu este furnizat pe un suport material, atunci
când:
(i) consumatorul nu și-a dat în mod expres
și prealabil consimțământul pentru începerea furnizării de
conținut digital înainte de împlinirea termenului de retragere
prevăzut la articolul 42 alineatul (1);
(ii) consumatorul nu a luat
cunoștință de pierderea dreptului de retragere atunci când
și-a exprimat acordul sau
(iii) comerciantul nu a furnizat confirmarea în
conformitate cu articolul 18 alineatul (1) și articolul 19 alineatul (5).
7.
Cu excepția dispozițiilor prezentului
articol, exercitarea dreptului de retragere nu atrage nicio formă de
răspundere a consumatorului.
Articolul 46
Contracte accesorii
1.
În cazul în care consumatorul își
exercită dreptul de retragere dintr-un contract la distanță sau
dintr-un contract în afara spațiilor comerciale, în conformitate cu
articolele 41-45, contractele accesorii sunt desființate de plin drept,
fără suportarea de costuri de către consumator, cu excepția
cazurilor prevăzute la alineatele (2) și (3). În sensul prezentului
articol, contract accesoriu înseamnă un contract prin care consumatorul
dobândește bunuri, conținut digital sau servicii conexe în
legătură cu un contract la distanță sau al unui contract în
afara spațiilor comerciale, iar aceste bunuri, acest conținut digital
sau aceste servicii conexe sunt furnizate de comerciant sau de un terț pe
baza unui acord între terțul respectiv și comerciant.
2.
Dispozițiile articolelor 43, 44 și 45 se
aplică în mod corespunzător contractelor accesorii, în măsura în
care aceste contracte sunt reglementate de Legislația europeană
comună în materie de vânzare.
3.
Pentru contractele accesorii care nu sunt
reglementate de Legislația europeană comună în materie de
vânzare, obligațiile părților în cazul retragerii sunt
reglementate de legislația aplicabilă.
Articolul 47
Caracterul imperativ
Părțile nu
pot să excludă aplicarea acestui capitol sau să deroge de la
acesta ori să modifice efectele acestuia, în detrimentul consumatorului.
Capitolul 5         Viciile de consimțământ
Articolul 48
Eroarea
1.
O parte poate invoca nulitatea unui contract pentru
eroare de fapt sau de drept care exista în momentul încheierii contractului
dacă:
(a)
în absența erorii, aceasta nu ar fi încheiat
contractul sau ar fi încheiat doar un contract cu clauze fundamental diferite,
iar cealaltă parte știa sau se poate aștepta să fi
știut acest lucru și
(b)
cealaltă parte:
(i) a provocat eroarea;
(ii) a determinat încheierea contractului sub
imperiul erorii prin nerespectarea oricărei obligații de a furniza
informații precontractuale în conformitate cu capitolul 2 secțiunile
1-4;
(iii) cunoștea sau se poate aștepta
să fi avut cunoștință despre existența erorii și
a determinat încheierea contractului sub imperiul erorii prin nesemnalarea informațiilor
relevante, cu condiția ca, în temeiul bunei-credințe și al
corectitudinii, partea care cunoștea existența erorii să fie
obligată să o semnaleze sau
(iv) a comis aceeași eroare.
2.
O parte nu poate invoca nulitatea unui contract
pentru eroare dacă riscul de eroare a fost asumat sau, după
împrejurări, trebuia să fie asumat de acesta.
3.
O inexactitate în formularea sau transmiterea unei
declarații este tratată ca o eroare comisă de persoana care a
efectuat sau trimis declarația.
Articolul 49
Dolul
1.
O parte poate invoca nulitatea contractului în
cazul în care cealaltă parte a determinat încheierea contractului prin
manevre dolosive săvârșite prin intermediul unor afirmații sau
acțiuni, ori prin nefurnizarea dolosivă a unor informații pe
care, în temeiul bunei-credințe și al corectitudinii sau al
oricărei obligații de informare precontractuale, partea era
obligată să le divulge.
2.
Manevrele sunt dolosive dacă sunt
săvârșite cu intenția de a determina destinatarul să
comită o greșeală, fie având știința sau convingerea
că informația este falsă, fie necunoscând din
neglijență dacă aceasta este adevărată sau falsă.
Faptul de a nu furniza informații este dolosiv dacă se
urmărește să se determine persoana față de care se
ascund informațiile să comită o greșeală.
3.
Pentru a se stabili dacă, în temeiul
bunei-credințe și al corectitudinii, o parte avea obligația
să furnizeze anumite informații, trebuie să se țină
seama de toate circumstanțele, inclusiv de următoarele:
(a)
dacă partea avea cunoștințe speciale
în domeniu;
(b)
costul pe care îl presupune pentru parte dobândirea
informațiilor relevante;
(c)
ușurința cu care cealaltă parte ar
fi putut obține informațiile prin alte mijloace;
(d)
natura informațiilor;
(e)
importanța aparentă a informațiilor
pentru cealaltă parte și
(f)
în contractele dintre comercianți, bunele
practici comerciale în situația dată.
Articolul 50
Violența
O parte poate invoca nulitatea unui contract
în cazul în care cealaltă parte a determinat încheierea contractului prin
amenințarea cu o vătămare nelegitimă, iminentă și
gravă sau cu un act nelegitim.
Articolul 51
Leziunea
O parte poate invoca nulitatea unui contract
dacă, la momentul încheierii contractului:
(a)          acea parte se afla în
întreținerea celeilalte părți sau avea o relație
bazată pe încredere cu cealaltă parte, era într-o situație
economică dificilă sau se afla în stare de nevoie stringentă,
era imprudentă, ignorantă sau neexperimentată și
(b)          cealaltă parte știa sau se
poate aștepta să fi știut acest lucru și, având în vedere
circumstanțele și scopul contractului, a profitat de situația
primei părți obținând un beneficiu excesiv sau un avantaj
incorect.
Articolul 52
Notificarea anulării
1.
Anularea se face prin notificarea celeilalte
părți.
2.
Notificarea anulării produce efecte numai în
cazul în care este efectuată în următoarele termene după ce
partea care invocă anularea ia cunoștință de
circumstanțele relevante sau devine capabilă să acționeze
în mod liber:
(a)
șase luni în caz de eroare și
(b)
un an în caz de dol, violență și
leziune.
Articolul 53
Confirmarea
Nu mai poate invoca nulitatea contractului
partea care are acest drept în temeiul prezentului capitol și îl
confirmă, în mod expres sau implicit, după ce ia
cunoștință de circumstanțele relevante sau devine
capabilă să acționeze în mod liber.
Articolul 54
Efectele nulității
1.
Un contract anulabil este valabil până la
invocarea nulității, însă, odată anulat, nulitatea produce
efecte retroactiv, de la încheiere.
2.
Atunci când cauzele de nulitate afectează doar
anumite clauze contractuale, efectul nulității este limitat doar la
acele clauze, cu excepția cazului în care este nerezonabil să se
mențină celelalte clauze.
3.
Normele privind restituirea prevăzute în
capitolul 17 reglementează dreptul părților la restituirea a
ceea ce au transferat sau furnizat conform contractului anulat ori la primirea
unui echivalent în bani.
Articolul 55
Daune-interese pentru pierderi
Partea care are dreptul să invoce
nulitatea contractului în conformitate cu prevederile prezentului capitol sau
care avea un astfel de drept înainte de pierderea acestuia prin prescriere sau
confirmare este îndreptățită, indiferent dacă contractul
este anulat sau nu, să primească daune-interese de la cealaltă
parte pentru pierderile suferite ca urmare a erorii, dolului, violenței
sau leziunii, cu condiția a cealaltă parte să fi cunoscut sau
să se poată aștepta să fi cunoscut circumstanțele
relevante.
Articolul 56
Excluderea sau restrângerea măsurilor reparatorii
1.
Părțile nu pot exclude sau restrânge
direct sau indirect măsurile reparatorii în caz de dol, violență
sau leziune.
2.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot exclude sau restrânge, în detrimentul
consumatorului, măsurile reparatorii în caz de eroare.
Articolul 57
Alegerea măsurii reparatorii
Partea care este îndreptățită
la una din măsurile reparatorii prevăzute de prezentul capitol, în
circumstanțe care conferă părții dreptul la
despăgubiri pentru neexecutarea contractului, poate alege oricare dintre
aceste măsuri reparatorii.
Partea a III-a Evaluarea
conținutului contractului
Capitolul 6         Interpretare
Articolul 58
Dispoziții generale privind interpretarea contractelor
1.
Un contract trebuie interpretat în conformitate cu
voința concordantă a părților, chiar dacă aceasta
diferă de înțelesul obișnuit al expresiilor folosite în cadrul
contractului.
2.
Dacă una dintre părți a
intenționat să atribuie un anumit înțeles unei expresii
utilizate în contract și, în momentul încheierii contractului,
cealaltă parte avea cunoștință sau se putea aștepta
să fi avut cunoștință despre această intenție, expresia
se interpretează în înțelesul atribuit de prima parte.
3.
Cu excepția cazului în care la alineatele (1)
și (2) se prevede altfel, contractul trebuie interpretat în conformitate
cu înțelesul pe care l-ar da o persoană rezonabilă.
Articolul 59
Aspecte relevante
La interpretarea unui contract, se poate
ține seama în special de:
(a)          circumstanțele în care a fost
încheiat contractul, inclusiv de negocierile prealabile;
(b)          conduita părților, chiar
ulterioară încheierii contractului;
(c)          interpretarea care a fost dată
deja de către părți expresiilor care sunt identice sau similare
celor folosite în contract;
(d)          cutumele care ar fi considerate
general aplicabile de către părți în aceeași situație;
(e)          uzanțele instituite între
părți;
(f)           înțelesul atribuit în mod
obișnuit expresiilor în domeniul de activitate vizat;
(g)          natura și scopul contractului
și
(h)          buna-credință și
corectitudinea.
Articolul 60
Interpretarea sistematică a contractului
Expresiile utilizate în contract trebuie
interpretate avându-se în vedere contractul în ansamblul său.
Articolul 61
Discrepanțe între versiuni lingvistice
Atunci când un contract este redactat în
două sau mai multe versiuni lingvistice, niciuna nefiind declarată
autentică, și există discrepanțe între aceste versiuni, versiunea
care trebuie considerată ca având autoritate este cea în care a fost
redactat inițial contractul.
Articolul 62
Preferința pentru clauzele contractuale negociate individual
În măsura în care există o
incoerență, clauzele contractuale care au fost negociate individual
prevalează asupra celor care nu au fost negociate individual în sensul
articolului 7.
Articolul 63
Preferința pentru interpretarea care conferă efecte juridice
clauzelor contractuale
Interpretarea în sensul în care clauzele
contractuale pot produce efecte prevalează asupra celei în sensul în care
nu ar putea produce efecte.
Articolul 64
Interpretarea în favoarea consumatorilor
1.
Atunci când există îndoieli în ceea ce
privește înțelesul unei clauze contractuale într-un contract încheiat
între un comerciant și un consumator, prevalează interpretarea cea
mai favorabilă pentru consumator, cu excepția cazului în care
respectiva clauză a fost propusă de consumator.
2.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Articolul 65
Interpretarea împotriva părții care a propus o clauză
contractuală
Atunci când, în ceea ce privește un
contract care nu face obiectul articolului 64, atunci când există îndoieli
cu privire la înțelesul unei clauze contractuale care nu a fost
negociată individual în sensul articolului 7, prevalează
interpretarea clauzei împotriva părții care a propus respectiva
clauză.
Capitolul 7         Conținut
și efecte
Articolul 66
Clauzele contractuale
Clauzele contractuale rezultă din:
(a)          acordul părților, sub
rezerva respectării dispozițiilor imperative ale Legislației
europene comune în materie de vânzare;
(b)          orice cutumă sau
uzanță care obligă părțile în temeiul articolului 67;
(c)          orice dispoziție a
Legislației europene comune în materie de vânzare aplicabilă în
absența acordului contrar al părților și
(d)          orice clauză contractuală
implicită în virtutea articolului 68.
Articolul 67
Cutume și uzanțe în contractele încheiate între comercianți
1.
În contractele încheiate între comercianți
sunt obligatorii cutumele convenite ca aplicabile și orice
uzanță stabilită între părți.
2.
Între părți sunt obligatorii cutumele
care ar fi considerate general aplicabile de către comercianți
aflați în aceeași situație cu părțile.
3.
Cutumele și practicile nu obligă
părțile în măsura în care acestea contravin clauzelor
contractului care au fost negociate individual sau oricăror norme
imperative prevăzute de Legislația europeană comună în
materie de vânzare.
Articolul 68
Clauze care pot fi considerate implicite
1.
Atunci când este necesară reglementarea unui
aspect care nu este reglementat în mod expres în acordul părților sau
de orice cutumă, uzanță sau normă a Legislației
europene comune în materie de vânzare, se poate presupune că există o
clauză suplimentară implicită dedusă, în special, din
următoarele aspecte:
(a)
natura și scopul contractului
(b)
circumstanțele în care a fost încheiat
contractul și
(c)
buna-credință și corectitudinea.
2.
Orice clauză contractuală implicită
în temeiul alineatului (1) trebuie, în măsura posibilului, să
aibă ca efect realizarea a ceea ce se poate presupune că
părțile ar fi convenit în cazul în care ar fi reglementat aspectele
respective.
3.
Alineatul (1) nu se aplică în cazul în care
părțile au omis în mod deliberat să nu reglementeze un anumit
aspect, acceptând asumarea riscului de către oricare dintre
părți.
Articolul 69
Clauze contractuale rezultate din anumite declarații precontractuale
1.
În cazul în care comerciantul face o
declarație înainte de încheierea contractului, fie celeilalte
părți, fie publicului cu privire la caracteristicile a ceea ce
urmează să fie furnizat de către comerciant în conformitate cu
contractul, declarația este încorporată în contract, devenind o
clauză a acestuia, cu excepția cazului în care:
(a)
cealaltă parte a avut
cunoștință sau se poate aștepta să fi avut
cunoștință, în momentul încheierii contractului, de faptul
că declarația era incorectă sau de faptul că nu putea
constitui, pentru orice alt motiv, o astfel de clauză sau
(b)
decizia celeilalte părți de a încheia
contractul nu ar fi putut fi influențată de declarație.
2.
În sensul alineatului (1), o declarație
făcută de o persoană implicată în activitățile de
publicitate sau de comercializare ale comerciantului respectiv este
considerată o declarație a comerciantului în cauză.
3.
Atunci când cealaltă parte este un consumator,
în sensul alineatului (1), o declarație publică făcută de
către un producător sau în numele acestuia sau de către ori în
numele oricărei altei persoane în cadrul etapelor premergătoare ale
seriei de tranzacții care conduc la încheierea unui contract este
considerată ca fiind făcută de comerciant, cu excepția
cazului în care comerciantul, la momentul încheierii contractului, nu avea
cunoștință și nu se poate aștepta să fi avut
cunoștință de aceasta.
4.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului
articol, nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele
acestuia, în detrimentul consumatorului.
Articolul 70
Obligația de a atrage atenția asupra clauzelor contractuale care
nu au fost negociate individual
1.
Clauzele contractuale propuse de o parte care nu au
fost negociate în mod individual în sensul articolului 7 pot fi invocate
împotriva celeilalte părți doar dacă cealaltă parte a avut
cunoștință de acestea sau dacă partea care a propus
clauzele a luat măsuri rezonabile pentru a atrage atenția celeilalte
părți asupra acestora, înainte sau în momentul încheierii
contractului.
2.
În sensul prezentului articol, în raporturile între
un comerciant și un consumator, clauzele contractuale nu sunt aduse în
atenția consumatorului în mod suficient printr-o simplă trimitere la
acestea în cadrul documentului care constituie suportul contractului, chiar
dacă consumatorul semnează documentul.
3.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Articolul 71
Plăți suplimentare în contractele încheiate între un comerciant
și un consumator
1.
Într-un contract încheiat între un comerciant
și un consumator, o clauză contractuală care obligă
consumatorul să efectueze orice altă plată suplimentară
față de remunerația indicată pentru obligația
contractuală principală a comerciantului, în special atunci când
aceasta a fost încorporată prin utilizarea de opțiuni standard pe
care consumatorul este obligat să le respingă pentru a evita plata
suplimentară, nu este obligatorie pentru consumator, cu excepția
cazului în care, înainte ca acesta să fie obligat prin contract, și-a
dat acordul în mod expres pentru plata suplimentară. În cazul în care
consumatorul a efectuat plata suplimentară, poate să o recupereze.
2.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Articolul 72
Clauze de integralitate
1.
Atunci când un contract scris conține o
clauză care prevede că documentul care cuprinde textul contractului
cuprinde toate clauzele contractuale (o clauză de integralitate), orice
declarații, angajamente sau înțelegeri anterioare care nu sunt
cuprinse în document nu sunt incluse în contract.
2.
Cu excepția cazului în care contractul prevede
altfel, o clauză de integralitate nu împiedică folosirea
declarațiilor anterioare ale părților pentru a interpreta
contractul.
3.
Într-un contract încheiat între un comerciant
și un consumator, clauza de integralitate nu este obligatorie pentru
consumator.
4.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Articolul 73
Stabilirea prețului
Atunci când cuantumul prețului care trebuie
plătit în temeiul unui contract nu poate fi stabilit în alt mod, acest
prețul exigibil este, în absența unor indicii în sens contrar,
prețul cerut în mod obișnuit în circumstanțe comparabile la
momentul încheierii contractului sau, dacă un asemenea preț nu este
disponibil, un preț rezonabil.
Articolul 74
Stabilirea unilaterală a prețului de către una dintre
părți
1.
În cazul în care prețul sau orice alte clauze
contractuale trebuie să fie stabilite de către o parte și
aceasta stabilește un preț sau clauze care sunt în mod manifest
nerezonabile față de prețul perceput sau de clauzele utilizate
în mod normal în condiții comparabile în momentul încheierii contractului
sau în cazul în care respectivul preț sau respectivele clauze nu sunt
disponibile, prețului sau clauzei în mod manifest nerezonabile li se
substituie un preț rezonabil sau o clauză rezonabilă.
2.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Articolul 75
Stabilirea prețului de către un terț
1.
Atunci când prețul sau orice clauză
contractuală trebuie stabilite de către un terț, iar acesta nu
poate sau nu face acest lucru, instanța poate numi o altă
persoană în acest sens, cu condiția ca aceasta să nu
contravină clauzelor contractuale.
2.
În cazul în care prețul sau alte clauze
contractuale stabilite de un terț sunt în mod manifest nerezonabile,
prețul perceput sau clauza utilizată în mod normal în condiții
comparabile în momentul încheierii contractului sau, în cazul în care nu este
disponibil un astfel de preț, prețului sau clauzei în mod manifest
nerezonabile li se substituie un preț rezonabil sau o clauză
rezonabilă.
3.
În sensul alineatului (1), prin
„instanță” se înțelege și o curte de arbitraj.
4.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea alineatului
(2), nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele acestuia,
în detrimentul consumatorului.
Articolul 76
Limba
Atunci când nu poate fi stabilită în alt
mod, limba care trebuie folosită pentru comunicările efectuate în
legătură cu contractul sau cu drepturile și obligațiile
care decurg din contract este cea folosită la încheierea contractului.
Articolul 77
Contracte pe durată nedeterminată
1.
Atunci când, într-un caz care implică
executarea continuă sau repetată a unei obligații contractuale,
clauzele contractuale nu stipulează momentul încetării raportului
contractual sau stipulează faptul că acesta se reziliază prin
efectuarea unei notificări în acest sens, contractul poate fi reziliat de oricare
dintre părți prin acordarea unui termen rezonabil de preaviz de
maximum două luni.
2.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului
articol, nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele
acestuia, în detrimentul consumatorului.
Articolul 78
Clauze contractuale în favoarea terților
1.
Părțile la un contract pot, prin
contract, să confere un drept unui terț. Nu este obligatoriu ca
terțul să existe sau să fie identificat în momentul încheierii contractului,
dar trebuie să fie identificabil.
2.
Natura și conținutul dreptului
terțului sunt stabilite prin contract. Dreptul conferit poate consta în
excluderea sau limitarea răspunderii terțului față de una
dintre părțile contractante.
3.
Atunci când una din părțile contractante
este obligată în temeiul contractului să efectueze o prestație
în favoarea unui terț:
(a)
terțul beneficiază de același drept
la executare și de aceleași măsuri reparatorii în caz de
neexecutare ca și cum partea contractantă ar fi obligată să
efectueze prestația în temeiul unui contract cu terțul și
(b)
partea contractantă căreia îi revine
obligația poate invoca în relația cu terțul toate mijloacele de
apărare pe care pe care le-ar putea invoca împotriva părții
cocontractante.
4.
Terțul poate refuza dreptul care i-a fost
conferit, prin efectuarea unei notificări către oricare dintre
părți, dacă notificarea este efectuată anterior
acceptării explicite sau implicite a acestuia. În caz de refuz al
dreptului, se consideră că acesta nu a intrat niciodată în
patrimoniul terțului.
5.
Părțile contractante pot înlătura
sau modifica clauza contractuală prin care se conferă dreptul, cu
condiția ca înlăturarea sau modificarea să se facă înainte
ca oricare dintre părți să fi notificat terțul cu privire
la acordarea dreptului.
Capitolul 8         Clauzele
contractuale abuzive
Secțiunea 1   Dispoziții
generale
Articolul 79
Efectele clauzelor abuzive
1.
O clauză contractuală propusă de una
din părți și care este abuzivă în temeiul secțiunilor
2 și 3 din prezentul capitol nu este obligatorie pentru cealaltă
parte.
2.
În cazul în care contractul poate fi menținut
fără clauza contractuală abuzivă, celelalte clauze
rămân valabile.
Articolul 80
Exceptări de la analiza caracterului abuziv
1.
Secțiunile 2 și 3 nu se aplică în
cazul clauzelor contractuale care reflectă normele din Legislația
europeană comună în materie de vânzare care s-ar aplica dacă
respectivele clauze nu ar reglementa materia în cauză.
2.
Secțiunea 2 nu se aplică definiției
obiectului principal al contractului caracterului adecvat al prețului care
trebuie plătit în cazul în care comerciantul a respectat obligația de
transparență prevăzută la articolul 82.
3.
Secțiunea 3 nu se aplică definiției
obiectului principal al contractului sau caracterului adecvat al prețului
care trebuie plătit.
Articolul 81
Caracterul imperativ
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului capitol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Secțiunea 2   Clauze
contractuale abuzive în contractele încheiate între un comerciant și un
consumator
Articolul 82
Obligația de transparență în clauzele contractuale care nu au
fost negociate individual
În cazul în care un comerciant propune clauze
contractuale care nu au fost negociate în mod individual cu consumatorul, în
sensul articolului 7, acesta are obligația de a se asigura că
respectivele clauze sunt redactate și comunicate într-un limbaj simplu
și inteligibil.
Articolul 83
Înțelesul noțiunii de abuziv în contractele încheiate între un
comerciant și un consumator
1.
Într-un contract încheiat între un comerciant
și un consumator, o clauză contractuală propusă de
comerciant care nu a fost negociată în mod individual în sensul
articolului 7 este considerată abuzivă în sensul prezentei
secțiuni dacă provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile
și obligațiile părților care decurg din contract, în
detrimentul consumatorului, contrar bunei credințe și corectitudinii.
2.
La evaluarea caracterului abuziv al unei clauze
contractuale în sensul prezentei secțiuni trebuie să se
țină seama de următoarele aspecte:
(a)
dacă comerciantul a respectat obligația
de transparență prevăzută la articolul 82;
(b)
natura obiectului contractului;
(c)
circumstanțele determinante în cadrul
încheierii contractului;
(d)
celelalte clauze contractuale și
(e)
clauzele cuprinse în orice alt contract de care
depinde contractul.
Articolul 84
Clauzele contractuale abuzive în orice situație
O clauză contractuală este
abuzivă în orice situație în sensul prezentei secțiuni dacă
are ca obiect sau ca efect:
(a)          să excludă sau să
limiteze răspunderea comerciantului pentru decesul consumatorului sau
vătămarea corporală a consumatorului, ca urmare a acțiunii
sau inacțiunii comerciantului sau a persoanei care acționează în
numele acestuia;
(b)          să excludă sau să
limiteze răspunderea comerciantului pentru orice pierdere sau prejudiciu
cauzat consumatorului provocat în mod deliberat sau ca urmare a unei
neglijențe grave;
(c)          să limiteze obligația
comerciantului de a respecta angajamentele asumate de către agenții
săi autorizați sau să supună angajamentele sale
respectării unei anumite condiții a cărei îndeplinire depinde
exclusiv de comerciant;
(d)          să excludă sau să
obstrucționeze dreptul consumatorului de a introduce acțiuni în
justiție sau de a recurge la orice căi legale, în special prin
obligarea consumatorului să sesizeze exclusiv o curte de arbitraj care nu
este reglementată de dispozițiile legale aplicabile contractelor
încheiate între un comerciant și un consumator;
(e)          să confere competență
exclusivă pentru toate litigiile apărute în temeiul contractului unei
instanțe de la locul unde are sediul comerciantul, cu excepția
cazului în care instanța aleasă este, de asemenea, instanța de
la locul unde are domiciliul consumatorul;
(f)           să acorde comerciantului
dreptul exclusiv de a stabili dacă bunurile, conținutul digital sau
serviciile conexe furnizate sunt conforme cu contractul sau să acorde
comerciantului dreptul exclusiv de a interpreta orice clauză
contractuală;
(g)          să stipuleze faptul că
prin contract se creează obligații în sarcina consumatorului, dar nu
și în sarcina comerciantului;
(h)          să oblige consumatorul să
recurgă, pentru declararea rezoluțiunii contractului, în sensul
articolului 8 la o formă cu grad mai înalt de solemnitate față
de cea prin care a fost încheiat contractul;
(i)           să acorde comerciantului un
termen de notificare a declarației de rezoluțiune a contractului mai
scurt decât cel impus consumatorului;
(j)           să oblige consumatorul la
plata unor bunuri, a unui conținut digital sau a unor servicii conexe care
nu au fost efectiv livrate, furnizate sau prestate;
(k)          să stipuleze faptul că vor
prevala sau sunt preferate clauzele care nu au fost negociate individual, în
sensul articolului 7, față de clauzele contractuale care au fost
negociate individual.
Articolul 85
Clauze contractuale prezumate a fi abuzive
O clauză contractuală este
prezumată a fi abuzivă în sensul prezentei secțiuni dacă
are ca obiect sau ca efect:
(a)          să limiteze elementele de
probă aflate la dispoziția consumatorului sau să impună
consumatorului sarcina probei în circumstanțe în care aceasta revine în
mod legal;
(b)          să excludă sau să
limiteze în mod necorespunzător măsurile reparatorii de care
beneficiază consumatorul împotriva comerciantului sau a unui terț,
pentru neexecutarea de către comerciant a obligațiilor care îi revin
în temeiul contractului;
(c)          să excludă sau să
limiteze în mod necorespunzător dreptul consumatorului la compensarea
eventualelor creanțe pe care acesta le are împotriva comerciantului, cu
datoriile față de comerciant;
(d)          să permită unui comerciant
să păstreze sumele plătite de consumator în cazul în care acesta
din urmă decide să nu încheie contractul sau să nu își
execute obligațiile care îi revin în temeiul acestuia, fără a
prevedea dreptul consumatorului de a primi compensații în valoare
echivalentă din partea comerciantului în situația inversă;
(e)          să oblige consumatorul care nu
își execută obligațiile care îi revin în temeiul contractului la
plata unei sume disproporționat de mari cu titlu de daune-interese sau la
plata unei sume stipulate pentru neexecutarea obligațiilor;
(f)           să permită unui
comerciant să se retragă sau să declare rezoluțiunea
contractului, în sensul articolului 8, în mod discreționar, fără
a oferi același drept consumatorului, sau să permită unui comerciant
să păstreze sumele plătite pentru servicii conexe care nu au
fost încă furnizate în cazul în care comerciantul se retrage sau
declară rezoluțiunea contractului;
(g)          să acorde posibilitatea
comerciantului să rezilieze contractul încheiat pe o durată
nedeterminată fără o notificare prealabilă rezonabilă,
cu excepția cazurilor în care există motive întemeiate de a face
acest lucru;
(h)          să prelungească automat un
contract cu durată determinată, în absența unei indicații
contrare din partea consumatorului, în cazurile în care clauzele contractuale
prevăd un termen excesiv de timpuriu pentru notificare;
(i)           să permită comerciantului
să modifice unilateral clauzele contractuale, fără a avea un
motiv întemeiat care să fie precizat în contract; acest lucru nu aduce
atingere clauzelor contractuale în temeiul cărora comerciantul își
rezervă dreptul de a modifica unilateral clauzele unui contract cu
durată nedeterminată, cu condiția ca acesta să aibă
obligația de a informa consumatorul printr-o notificare prealabilă
rezonabilă, iar consumatorul să aibă libertatea de a rezilia
contractul fără să suporte vreun cost;
(j)           să permită unui
comerciant să modifice unilateral, fără a avea un motiv
întemeiat, caracteristicile bunurilor, ale conținutului digital sau ale
serviciilor conexe care urmează să fie furnizate sau orice alte
elemente ale executării;
(k)          să prevadă faptul că
prețul bunurilor, al conținutului digital sau al serviciilor conexe
urmează să fie stabilit la momentul livrării sau al
furnizării sau să permită comerciantului să crească
prețul fără a acorda consumatorului dreptul de a se retrage din
contract în cazul în care creșterea prețului este prea mare în raport
cu prețul convenit la încheierea contractului; acest lucru nu aduce
atingere clauzelor de indexare a prețurilor, în cazurile în care acestea
sunt conforme cu legea, cu condiția ca metoda în conformitate cu care se
modifică prețurile să fie descrisă în mod explicit;
(l)           să oblige consumatorul să
își execute toate obligațiile care îi revin în temeiul contractului
in situațiile in care comerciantul nu și-a executat propriile
obligații;
(m)         să permită unui comerciant
să își transfere drepturile și obligațiile în temeiul
contractului, fără acordul consumatorului, cu excepția cazului
în care acestea sunt transferate unei filiale controlate de comerciant sau ca
urmare a unei fuziuni ori a unei alte operațiuni legale similare a
societății, iar un astfel de transfer nu este de natură să
afecteze în mod negativ dreptul consumatorului;
(n)          să permită unui
comerciant, în cazul în care obiectul comenzii nu este disponibil, să
furnizeze un echivalent fără a informa în mod expres consumatorul de
această posibilitate și de faptul că comerciantul trebuie
să suporte cheltuielile de returnare a ceea ce consumatorul a primit în
temeiul contractului, în cazul în care consumatorul își exercită
dreptul de a respinge executarea;
(o)          să permită unui comerciant
să își rezerve un termen exagerat de lung sau nemenționat în mod
corespunzător pentru a accepta sau a refuza o ofertă;
(p)          să permită unui comerciant
să își rezerve un termen exagerat de lung sau nemenționat
corespunzător pentru a-și executa obligațiile care îi revin în
temeiul contractului;
(q)          să excludă sau să
limiteze în mod necorespunzător măsurile reparatorii de care
beneficiază consumatorul împotriva comerciantului sau apărările
de care dispune consumatorul împotriva pretențiilor comerciantului;
(r)           să supună executarea
obligațiilor contractuale de către comerciant sau alte avantaje
pentru consumator prevăzute în contract unor anumite formalități
care nu prevăzute de lege și nu sunt rezonabile;
(s)          să solicite consumatorului
plăți în avans excesive sau garanții excesive de executare a
obligațiilor care îi revin;
(t)           să
împiedice în mod nejustificat consumatorul să obțină
livrări sau reparații din surse terțe;
(u)          să lege în mod nejustificat
contractul cu un alt contract cu comerciantul, cu o filială a
comerciantului sau cu un terț, într-un mod la care consumatorul nu se
poate aștepta în mod rezonabil;
(v)          să impună o sarcină
excesivă asupra consumatorului în scopul de a declara rezoluțiunea
unui contract cu durată nedeterminată;
(w)         să prelungească cu mai mult
de un an durata inițială sau perioadele de reînnoire a contractului
pentru furnizarea prelungită de bunuri, conținut digital sau servicii
conexe, cu excepția cazului în care consumatorul poate rezilia în orice
moment contractul, în termen de maximum 30 de zile.
Secțiunea 3   Clauze
contractuale abuzive în contractele încheiate între comercianți
Articolul 86
Înțelesul noțiunii de abuziv în contractele între comercianți
1.
În contractele încheiate între comercianți, o
clauză contractuală este abuzivă în sensul prezentei
secțiuni numai dacă:
(a)
face parte din clauzele care nu au fost negociate
individual, în sensul articolului 7 și
(b)
această clauză este de astfel de
natură încât utilizarea sa se abate grav de la bunele practici comerciale,
contrar bunei-credințe și corectitudinii.
2.
La evaluarea caracterului abuziv al unei clauze
contractuale în sensul prezentei secțiuni trebuie să se
țină seama de următoarele aspecte:
(a)
natura obiectului contractului;
(b)
circumstanțele determinante în cadrul
încheierii contractului;
(c)
celelalte clauze contractuale și
(d)
clauzele cuprinse în orice alt contract de care
depinde contractul.
Partea a IV-a Obligațiile
părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția
acestora într-un contract de vânzarecumpărare sau într-un contract de
furnizare de conținut digital
Capitolul 9         Dispoziții
generale
Articolul 87
Neexecutarea și neexecutarea esențială a obligațiilor
1.
Neexecutarea unei obligații reprezintă
orice neîndeplinire a acelei obligații, indiferent dacă este sau nu
este justificată, și include:
(a)
nelivrarea sau livrarea cu întârziere a bunurilor;
(b)
 nelivrarea sau livrarea cu întârziere a
conținutului digital;
(c)
livrarea de bunuri care nu sunt în conformitate cu
contractul;
(d)
furnizarea de conținut digital care nu este în
conformitate cu contractul;
(e)
neplata sau plata întârziată a prețului
și
(f)
orice alte pretinse executări care nu sunt în
conformitate cu contractul.
2.
Neexecutarea unei obligații de către una
dintre părți este esențială în cazul în care:
(a)
privează în mod substanțial cealaltă
parte de ceea ce ar fi fost îndreptățită să
obțină în temeiul contractului, cu excepția cazului în care, în
momentul încheierii contractului, partea care nu și-a executat
obligația nu a prevăzut sau se poate aștepta să fi
prevăzut acest rezultat sau
(b)
este de așa natură încât să fie
evident că nu poate fi certă executarea în viitor a obligațiilor
care îi revin, de către partea care nu și-a executat obligațiile.
Articolul 88
Neexecutarea justificată
1.
Neexecutarea de către una dintre
părți a unei obligații este justificată dacă este
cauzată de un impediment care nu poate fi controlat de către parte
și dacă nu se poate aștepta ca partea respectivă, în
momentul încheierii contractului, să fi ținut de impediment sau
să fi evitat sau depășit impedimentul respectiv sau
consecințele acestuia.
2.
Atunci când impedimentul este doar temporar,
neexecutarea este justificată pe perioada în care acesta subzistă. Cu
toate acestea, în cazul în care întârzierea conduce la o neexecutare
esențială, cealaltă parte o poate considera ca atare.
3.
Partea care nu își poate executa
obligațiile este obligată să se asigure că notificarea
impedimentului și a efectelor acestuia asupra capacității sale
de a-și executa obligațiile ajunge la cealaltă parte
fără întârzieri nejustificate de la momentul în care prima parte a
cunoscut sau se poate aștepta că ar fi putut să cunoască
aceste circumstanțe. Cealaltă parte are dreptul la despăgubiri
pentru orice pierdere care rezultă din încălcarea acestei
obligații.
Articolul 89
Schimbarea circumstanțelor
1.
O parte trebuie să își execute
obligațiile chiar și în cazul în care executarea a devenit mai
oneroasă din cauza creșterii costului executării sau a
diminuării valorii contraprestației.
Atunci când executarea devine excesiv de
oneroasă din cauza unei schimbări excepționale a
circumstanțelor, părțile au obligația de a intra în
negocieri în vederea adaptării sau rezoluțiunii contractului.
2.
În cazul în care părțile nu reușesc
să ajungă la un acord într-un termen rezonabil, la cererea uneia
dintre părți, instanța poate:
(a)
să adapteze contractul în scopul aducerii
acestuia în conformitate cu ceea ce părțile ar fi convenit în mod
rezonabil în momentul încheierii contractului dacă ar fi luat în
considerare schimbarea circumstanțelor sau
(b)
să rezilieze contractul, în sensul articolului
8, la o dată și în condiții care urmează să fie
stabilite de instanță.
3.
Alineatele (1) și (2) se aplică numai în
cazul în care:
(a)
modificarea circumstanțelor a apărut
după data la care s-a încheiat contractul;
(b)
partea care invocă schimbarea
circumstanțelor nu a luat în considerare și nu se poate aștepta
să fi luat în considerare în momentul respectiv eventualitatea sau
amploarea acestei schimbări a circumstanțelor și
(c)
partea prejudiciată nu și-a asumat
și nu se poate considera în mod rezonabil că și-ar fi asumat
riscul schimbării circumstanțelor.
4.
În sensul alineatelor (2) și (3), prin
„instanță” se înțelege și o curte de arbitraj.
Articolul 90
Extinderea aplicării normelor privind plata la bunurile sau la
conținutul digital care nu au fost acceptate
1.
Cu excepția unor dispoziții contrare,
normele din capitolul 12 privind plata prețului de către
cumpărător se aplică, mutatis mutandis, și
celorlalte plăți.
2.
Articolul 97 se aplică, mutatis mutandis,
altor cazuri în care o persoană rămâne în posesia bunurilor sau a
conținutului digital deoarece o altă persoană nu le-a recuperat
atunci când avea obligația să facă acest lucru.
Capitolul 10       Obligațiile
vânzătorului
Secțiunea 1   Dispoziții
generale
Articolul 91
Principalele obligații ale vânzătorului
Vânzătorul bunurilor sau furnizorul
conținutului digital (denumit „vânzător” în prezenta parte) trebuie:
(a)          să livreze mărfurile sau
să furnizeze conținutul digital;
(b)          să transfere dreptul de
proprietate asupra bunurilor, inclusiv suportul material pe care este furnizat
conținutul digital
(c)          să garanteze faptul că
bunurile sau conținutul digital sunt în conformitate cu contractul;
(d)          să garanteze faptul că
cumpărătorul are dreptul de a utiliza conținutul digital în
conformitate cu contractul și
(e)          să livreze documentele care
reprezintă sau referitoare la bunuri ori documentele referitoare la
conținutul digital, conform prevederilor contractuale.
Articolul 92
Executarea de către un terț
1.
Un vânzător poate încredința unei alte
persoane executarea obligațiilor, cu excepția cazului în care prin
clauzele contractuale se impune executarea obligațiilor în mod personal,
de către vânzător.
2.
Vânzătorul care încredințează executarea
obligațiilor unei alte persoane rămâne responsabil pentru executare.
3.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea alineatului
(2), nu pot să deroge de la acestea sau să modifice efectele
acestora, în detrimentul consumatorului.
Secțiunea 2   Livrarea
Articolul 93
Locul livrării
1.
Atunci când locul livrării nu poate fi
determinat în alt mod, acesta este:
(a)
în cazul unui contract de vânzare-cumpărare
încheiat cu un consumator sau a unui contract de furnizare de conținut
digital care este un contract la distanță sau un contract în afara
spațiilor comerciale, sau în care vânzătorul s-a angajat să
asigure transportul către cumpărător, locul în care consumatorul
își are reședința în momentul încheierii contractului;
(b)
în orice alt caz,
(i) atunci când contractul de
vânzare-cumpărare implică transportul bunurilor de către unul
sau mai mulți transportatori, cel mai apropiat punct de colectare al
primului transportator;
(ii)         atunci când contractul nu
implică transportul, sediul vânzătorului în momentul încheierii
contractului.
2.
În cazul în care vânzătorul are mai multe
sedii, sediul profesional, în sensul alineatului (1) litera (b), este cel care
are cea mai strânsă legătură cu obligația de livrare.
Articolul 94
Modalitatea de livrare
1.
Cu excepția unor clauze contractuale contrare,
vânzătorul își îndeplinește obligația de livrare:
(a)
în cazul unui contract de vânzare-cumpărare
încheiat cu un consumator sau a unui contract de furnizare de conținut
digital, care este un contract la distanță sau un contract în afara
spațiilor comerciale sau în care vânzătorul s-a angajat să
asigure transportul către cumpărător, prin transferul fizic al
posesiei sau al controlului asupra bunurilor sau asupra conținutului
digital către consumator;
(b)
în alte cazuri, în care contractul implică
transportul bunurilor de către un transportator, prin predarea bunurilor
primului transportator pentru a fi transmise cumpărătorului și
prin predarea către cumpărător a tuturor documentelor necesare
pentru ai permite acestuia să preia bunurile de la transportatorul în a
cărui posesie se află acestea sau
(c)
în cazurile care nu se încadrează la litera
(a) sau (b), prin punerea bunurilor, a conținutului digital sau a
documentelor, în cazul în care s-a convenit că vânzătorul trebuie
să predea doar documentele care reprezintă bunurile, la
dispoziția cumpărătorului.
2.
La alineatul (1) literele (a) și (c), orice
trimitere la consumator sau cumpărător include o parte
terță care nu este transportatorul, desemnată de consumator sau
cumpărător, în conformitate cu contractul.
Articolul 95
Termenul de livrare
1.
Atunci când termenul de livrare nu poate fi
stabilit în alt mod, bunurile sau conținutul digital trebuie livrate
fără întârziere după încheierea contractului.
2.
În contractele încheiate între un comerciant
și un consumator, cu excepția cazului în care părțile au
convenit altfel, comerciantul trebuie să livreze bunurile sau
conținutul digital în termen de cel mult 30 de zile de la data încheierii
contractului.
Articolul 96
Obligațiile vânzătorului cu privire la transportul bunurilor
1.
În cazul în care contractul prevede ca
vânzătorul să asigure transportul bunurilor, acesta trebuie să
încheie contractele necesare pentru transportul la locul stabilit cu mijloacele
de transport adecvate în condițiile date și în conformitate cu
clauzele obișnuite pentru astfel de transporturi.
2.
În cazul în care vânzătorul, în conformitate
cu contractul, predă bunurile unui transportator și dacă
bunurile nu sunt identificate în mod clar ca bunuri care trebuie furnizate în
temeiul contractului prin marcarea acestora, prin documentele de expediție
sau în alt mod, vânzătorul trebuie să transmită
cumpărătorului un aviz de expediție în care să fie
specificate bunurile respective.
3.
În cazul în care contractul nu obligă
vânzătorul să încheie o asigurare în ceea ce privește
transportul mărfurilor, vânzătorul trebuie, la cererea
cumpărătorului, să furnizeze acestuia toate informațiile
disponibile necesare pentru a permite cumpărătorului să încheie
această asigurare.
Articolul 97
Bunurile sau conținutul digital care nu au fost acceptate de către
cumpărător
1.
Vânzătorul care rămâne în posesia
bunurilor sau a conținutului digital deoarece cumpărătorul nu
le-a luat în primire deși avea această obligație, trebuie
să ia măsurile rezonabile pentru a le proteja și a le conserva.
2.
Vânzătorul este exonerat de obligația de
livrare dacă:
(a)
depozitează bunurile sau conținutul
digital în condiții rezonabile la un terț, la dispoziția
cumpărătorului și notifică acest lucru
cumpărătorului sau
(b)
vinde bunurile sau conținutul digital în
condiții rezonabile, după notificarea cumpărătorului,
și plătește acestuia veniturile nete obținute din vânzare.
3.
Vânzătorul are dreptul să îi fie
rambursate costurile pe care le-a suport în mod rezonabil sau să rețină
aceste costuri din veniturile obținute din vânzare.
Articolul 98
Efectul asupra transferului riscului
Efectul livrării în privința
transferului riscului este reglementat de capitolul 14.
Secțiunea 3   Conformitatea
bunurilor și a conținutului digital
Articolul 99
Conformitatea cu prevederile contractului
1.
Pentru a fi în conformitate cu prevederile
contractului, bunurile sau conținutul digital trebuie:
(a)
să fie în cantitatea cerută prin contract
și să aibă calitatea și caracteristicile prevăzute în
acesta;
(b)
să fie împachetate sau ambalate în
condițiile prevăzute prin contract și
(c)
să fie furnizate împreună cu accesoriile,
instrucțiunile de instalare sau alte instrucțiuni cerute prin
contract.
2.
Pentru a fi conforme cu prevederile contractului,
bunurile sau conținutul digital trebuie să îndeplinească și
cerințele de la articolele 100, 101 și 102, cu excepția cazului
în care părțile au convenit altfel.
3.
În cadrul unui contract de vânzare-cumpărare
încheiat cu un consumator, orice acord prin care se derogă de la
cerințele articolelor 100, 102 și 103 în detrimentul consumatorului
este valabil numai în cazul în care, la încheierea contractului, consumatorul
cunoștea condițiile specifice ale bunurilor sau ale conținutului
digital și a acceptat bunurile sau conținutul digital ca fiind
conforme cu dispozițiile contractului în momentul încheierii sale.
4.
În cadrul unui contract de vânzare-cumpărare
încheiat cu un consumator, părțile nu pot să excludă
aplicarea alineatului (3) sau să deroge de la acesta ori să modifice
efectele acestuia, în detrimentul consumatorului.
Articolul 100
Criterii de conformitate a bunurilor și a conținutului digital
Bunurile sau conținutul digital trebuie:
(a)          să corespundă scopului
special adus la cunoștința vânzătorului la încheierea
contractului, cu excepția cazului în care circumstanțele indică
faptul că cumpărătorul nu s-a bazat, sau nu putea, în mod
rezonabil, să se bazeze pe competențele și aprecierea
vânzătorului;
(b)          să corespundă scopurilor
pentru care sunt utilizate în mod normal bunurile sau conținutul digital
de același tip;
(c)          să aibă aceleași
calități ca bunurile sau conținutul digital pe care
vânzătorul l-a prezentat consumatorului ca mostră sau model;
(d)          să fie împachetate sau ambalate
în modalitatea obișnuită pentru acest tip de bunuri sau, în cazul în
care nu există o astfel de modalitate, într-o modalitate adecvată
care să asigure conservarea și protejarea bunurilor;
(e)          să fie furnizate împreună
cu accesoriile, instrucțiunile de instalare sau alte instrucțiuni pe
care cumpărătorul se poate aștepta să le primească;
(f)           să aibă
calitățile și capacitățile de funcționare
indicate în orice declarație precontractuală care face parte din
clauzele contractuale în temeiul articolul 69 și
(g)          să aibă acele
calități și capacități de funcționare la care se
poate aștepta cumpărătorul. Atunci când se stabilește la ce
se poate aștepta consumatorul în privința conținutului digital
trebuie să se ia în calcul dacă conținutul digital a fost
furnizate în schimbul plății unui preț.
Articolul 101
Instalarea incorectă în temeiul unui contract de vânzare-cumpărare
încheiat cu un consumator
1.
În cazul în care bunurile sau conținutul
digital livrate în temeiul unui contract de vânzare-cumpărare încheiat cu
un consumator sunt incorect instalate, lipsa conformității
rezultată din instalarea incorectă este considerată ca
lipsă a conformității bunurilor sau a conținutului digital
dacă:
(a)
bunurile sau conținutul digital au fost
instalate de vânzător sau sub răspunderea vânzătorului sau
(b)
bunurile sau conținutul digital trebuiau
instalate de consumator și instalarea incorectă a fost cauzată
de o greșeală în instrucțiunile de instalare.
2.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Articolul 102
Drepturile sau pretențiile terților
1.
Bunurile sau conținutul digital trebuie
să fie libere de orice drepturi sau de orice pretenții care nu sunt
în mod evident nefondate, emise de un terț.
2.
În ceea ce privește drepturile sau
pretențiile întemeiate pe proprietatea intelectuală, sub rezerva
alineatelor (3) și (4), bunurile sau conținutul digital trebuie
să fie libere de orice drepturi sau de orice pretenții care nu sunt
în mod evident nefondate, emise de un terț:
(a)
în temeiul legislației statului în care
bunurile sau conținutul digital va fi utilizat în conformitate cu
contractul sau, în absența unui astfel de acord, în conformitate cu
dreptul statului unde cumpărătorul își desfășoară
activitatea sau, în contractele încheiate între un comerciant și un
consumator, de la locul de reședință al consumatorului,
indicată de consumator la momentul încheierii contractului și
(b)
de care vânzătorul știa sau se poate
aștepta să fie știut în momentul încheierii contractului.
3.
În contractele între comercianți, alineatul
(2) nu se aplică atunci când cumpărătorul avea
cunoștință sau se poate aștepta să fi avut
cunoștință de drepturile sau pretențiile întemeiate pe
proprietatea intelectuală în momentul încheierii contractului.
4.
În contractele dintre un comerciant și un
consumator, alineatul (2) nu se aplică atunci când consumatorul avea
cunoștință de drepturile sau pretențiile întemeiate pe
proprietatea intelectuală în momentul încheierii contractului.
5.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului
articol, nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele
acestuia, în detrimentul consumatorului.
Articolul 103
Limitare cu privire la conformitatea conținutului digital
Conținutul digital nu este considerat a
nu fi în conformitate cu contractul pentru simplul motiv că actualizarea
conținutului digital a devenit disponibilă după încheierea
contractului.
Articolul 104
Cunoașterea de către cumpărător a lipsei de conformitate
într-un contract între comercianți
Într-un contract între comercianți, vânzătorul
nu răspunde pentru lipsa de conformitate a bunurilor, dacă, în
momentul încheierii contractului, cumpărătorul a cunoscut sau nu ar
fi putut să nu cunoască lipsa de conformitate a acestora.
Articolul 105
Momentul relevant pentru stabilirea conformității
1.
Vânzătorul răspunde pentru orice
lipsă de conformitate existentă în momentul în care riscul este
transferat cumpărătorului în temeiul dispozițiilor din capitolul
14.
2.
Într-un contract de vânzare-cumpărare încheiat
cu un consumator, orice lipsă de conformitate care devine aparentă în
termen de șase luni din momentul în care riscul este transferat
cumpărătorului este prezumată a fi existat deja la acea
dată, cu excepția cazului în care aceasta este incompatibilă cu
natura bunurilor, a conținutului digital sau cu natura lipsei de
conformitate.
3.
Într-o situație reglementată de articolul
101 alineatul (1) litera (a), orice trimitere făcută în alineatul (1)
sau (2) din prezentul articol la momentul transferării riscului către
cumpărător trebuie interpretată ca trimitere la data la care
instalarea este completă. Într-o situație reglementată de
articolul 101 alineatul (1) litera (b), orice trimitere la momentul
transferării riscului către cumpărător trebuie
interpretată ca trimitere la momentul în care consumatorul ar fi avut un
interval rezonabil de timp pentru instalare.
4.
În cazul în care conținutul digital trebuie
să fie actualizat ulterior de către comerciant, comerciantul trebuie
să se asigure faptul că se menține conformitatea
conținutului digital cu prevederile contractului, pe durata de
valabilitate a acestuia.
5.
În cadrul unui contract dintre un comerciant
și un consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea
prezentului articol, nu pot să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia, în detrimentul consumatorului.
Capitolul 11       Măsuri
reparatorii aflate la dispoziția cumpărătorului
Secțiunea 1   Dispoziții
generale
Articolul 106
Enumerare a măsurilor reparatorii aflate la dispoziția
cumpărătorului
1.
În cazul neexecutării unei obligații de
către vânzător, cumpărătorul poate da curs oricăreia
din următoarele măsuri reparatorii:
(a)
să ceară executarea, care include
executarea convenită, repararea sau    înlocuirea bunurilor ori a
conținutului digital, în conformitate cu secțiunea 3 din prezentul
capitol;
(b)
să refuze executarea propriilor
obligații, în conformitate cu secțiunea 4 din prezentul capitol;
(c)
să declare rezoluțiunea contractului în
conformitate cu secțiunea 5 din prezentul capitol și să
ceară rambursarea oricărei plăți efectuate deja, în
conformitate cu capitolul 17;
(d)
să reducă prețul în conformitate cu
secțiunea 6 din prezentul capitol și
(e)
să ceară daune-interese, în conformitate
cu capitolul 16.
2.
În cazul în care cumpărătorul este un
comerciant:
(a)
drepturile cumpărătorului de a recurge la
o măsură reparatorie cu excepția refuzului executării   sunt
subordonate dreptului vânzătorului de punere în conformitate prevăzut
în secțiunea 2 din prezentul capitol și
(b)
drepturile cumpărătorului de a se prevala
de lipsa conformității sunt subordonate cerințelor      de
examinare și de notificare prevăzute în secțiunea 7 din
prezentul capitol.
3.
În cazul în care cumpărătorul este un
consumator:
(a)
drepturile cumpărătorului nu sunt
subordonate dreptului vânzătorului de punere în conformitate și
(b)
cerințele de examinare și de notificare
prevăzute în secțiunea 7 din prezentul capitol nu se aplică.
4.
În cazul în care neexecutarea obligațiilor de
către vânzător este justificată, cumpărătorul poate
recurge la oricare din măsurile reparatorii menționate la
alineatul (1), însă nu poate cere executarea obligațiilor
și nici daune-interese.
5.
Cumpărătorul nu poate recurge la niciuna
din măsurile reparatorii menționate la alineatul (1) în cazul în care
a provocat neexecutarea din partea vânzătorului.
6.
Măsurile reparatorii care nu sunt
incompatibile pot fi cumulate.
Articolul 107
Limitare a măsurilor reparatorii în cazul conținutului digital
care nu este furnizat în schimbul unui preț
În cazul în care conținutul digital nu
este furnizat în schimbul plății unui preț,
cumpărătorul nu poate recurge la măsurile reparatorii
menționate la articolul 106 alineatul (1) literele (a)-(d).
Cumpărătorul nu poate solicita despăgubiri în conformitate cu
articolul 106 alineatul (1) litera (e) decât pentru prejudicii sau daune
cauzate bunurilor aflate în proprietatea sa, inclusiv echipamente și
programe informatice și date, prin lipsa de conformitate a
conținutului digital furnizat, cu excepția oricărui câștig
de care cumpărătorul a fost lipsit din cauza acestor daune.
Articolul 108
Caracterul imperativ
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot, în detrimentul consumatorului, să
excludă aplicarea prezentului capitol, nu pot să deroge de la acesta
sau să modifice efectele acestuia înainte ca lipsa de conformitate să
fie adusă în atenția comerciantului de către consumator.
Secțiunea 2   Dreptul
vânzătorului de a pune în conformitate
Articolul 109
Dreptul vânzătorului de a pune în conformitate
1.
Vânzătorul care a făcut o ofertă de
executare anticipată și care este notificat că executarea nu
este conformă cu dispozițiile contractului, poate face o nouă
ofertă de executare conformă, în cazul în care acest lucru este
posibil înainte de scadență.
2.
În cazurile care nu intră sub incidența
alineatului (1), un vânzător care a făcut o ofertă de executare
care nu este conformă cu dispozițiile contractului poate,
fără întârziere nejustificată, atunci când este notificat cu
privire la lipsa de conformitate, să ofere punerea în conformitate, pe
cheltuiala sa.
3.
Declararea rezoluțiunii contractului nu
exclude o ofertă de punere în conformitate.
4.
Cumpărătorul poate refuza o ofertă
de punere în conformitate numai în cazul în care:
(a)
punerea în conformitate nu poate fi realizată
fără întârziere și fără inconveniente semnificative
pentru cumpărător;
(b)
cumpărătorul are motive să
creadă că nu se poate aștepta la o executare viitoare din partea
vânzătorului sau
(c)
întârzierea în executare ar conduce la o
neexecutare esențială.
5.
Vânzătorul are la dispoziție un termen
rezonabil pentru punerea în conformitate.
6.
Cumpărătorul poate refuza executarea propriilor
obligații până la punerea în conformitate, însă drepturile
cumpărătorului care sunt incompatibile cu acordarea unui termen
vânzătorului pentru a efectua punerea în conformitate sunt suspendate
până la împlinirea termenului respectiv.
7.
Fără a aduce atingere punerii în
conformitate, cumpărătorul își rezervă dreptul de a cere
daune-interese pentru întârziere, precum și pentru orice prejudiciu cauzat
sau care nu a fost evitat prin punerea în conformitate.
Secțiunea 3   Dreptul de a
cere executarea
Articolul 110
Dreptul de a cere executarea obligațiilor care îi revin
vânzătorului
1.
Cumpărătorul are dreptul să
ceară executarea obligațiilor care îi revin vânzătorului.
2.
Executarea care poate fi cerută include
remedierea gratuită a unei executări care nu este conformă cu
dispozițiile contractului.
3.
Nu se poate cere executarea în cazul în care:
(a)
executarea ar fi imposibilă sau a devenit
ilegală sau
(b)
sarcina executării sau cheltuielile de
executare ar fi disproporționate în raport cu beneficiile pe care le-ar
obține cumpărătorul.
Articolul 111
Dreptul consumatorului de a opta între reparare și înlocuire
1.
Atunci când, în cadrul unui contract de
vânzare-cumpărare încheiat cu un consumator, comerciantului i se cere
să remedieze o lipsă de conformitate în temeiul articolului 110
alineatul (2), consumatorul poate opta între reparare și înlocuire, cu
excepția cazului în care opțiunea aleasă ar fi ilegală sau
imposibilă sau, în comparație cu cealaltă opțiune
disponibilă, ar impune asupra vânzătorului costuri care ar fi
disproporționate ținându-se seama:
(a)
de valoarea bunurilor în cazul în care nu ar fi
existat neconformitatea;
(b)
de importanța neconformității
și
(c)
dacă măsura reparatorie alternativă
ar putea fi executată fără vreun inconvenient semnificativ
pentru consumator.
2.
În cazul în care consumatorul a solicitat
remedierea lipsei de conformitate prin reparare sau înlocuire, în temeiul
alineatului (1), acesta poate recurge la alte măsuri reparatorii, numai în
cazul în care comerciantul nu a finalizat reparația sau înlocuirea într-un
termen rezonabil care nu trebuie să depășească 30 de zile.
Cu toate acestea, consumatorul poate refuza executarea în acest interval de
timp.
Articolul 112
Restituirea elementului înlocuit
3.
Atunci când vânzătorul a remediat lipsa de
conformitate prin înlocuire, acesta are dreptul și obligația de a lua
înapoi elementul înlocuit, pe cheltuiala sa.
4.
Cumpărătorului nu i se poate cere să
plătească pentru utilizarea elementului înlocuit în perioada care a
precedat înlocuirea.
Secțiunea 4   Refuzul
cumpărătorului de a executa obligațiile care îi revin
Articolul 113
 Dreptul de a refuza executarea obligațiilor
1.
Un cumpărător care trebuie să
își execute obligațiile în același timp cu vânzătorul sau
după ce acesta și-a executat obligațiile are dreptul de a refuza
executarea până în momentul în care vânzătorul a făcut o
ofertă de executare a obligațiilor sau și-a executat
obligațiile.
2.
Un cumpărător care trebuie să
își execute obligațiile înaintea vânzătorului și care are
convingerea, în mod rezonabil, că vânzătorul nu își va executa
obligațiile în momentul în care acestea vor deveni exigibile, poate refuza
executarea atât timp cât persistă, în mod rezonabil, această
convingere.
3.
În temeiul prezentului articol se poate refuza
executarea tuturor sau a unora dintre obligații, în măsura
justificată de neexecutare. În cazul în care obligațiile
vânzătorului trebuie executate prin prestații distincte sau sunt
divizibile în alt mod, cumpărătorul poate refuza executarea doar cu
privire la partea din prestație care nu a fost executată, cu
excepția cazului în care neexecutarea este de așa natură încât
să justifice refuzul executării tuturor obligațiilor
cumpărătorului.
Secțiunea 5   Rezoluțiunea
contractului
Articolul 114
Rezoluțiunea ca urmare a neexecutării obligațiilor
1.
Un cumpărător poate declara
rezoluțiunea contractului, în sensul articolului 8, în cazul în care
neexecutarea obligațiilor care îi revin vânzătorului în temeiul
contractului este esențială în sensul articolului 87 alineatul (2).
2.
Într-un contract de vânzare încheiat cu un consumator
și într-un contract de furnizare de conținut digital între un
comerciant și un consumator, în cazul neexecutării întemeiate pe
lipsa de conformitate a bunurilor cu contractul, consumatorul poate declara
rezoluțiunea contractului, cu excepția cazurilor în care lipsa de
conformitate este nesemnificativă.
Articolul 115
Rezoluțiunea ca urmare a întârzierii în livrare, după notificarea
prin care se acordă o perioadă suplimentară pentru executare
1.
Un cumpărător poate declara
rezoluțiunea contractului în cazul livrării cu întârziere care nu
este esențială în sine, dacă notifică vânzătorul,
acordând o perioadă de executare suplimentară cu o durată
rezonabilă, iar vânzătorul nu își execută obligațiile
în decursul perioadei respective.
2.
Se consideră că perioada
suplimentară menționată la alineatul (1) are o durată
rezonabilă dacă vânzătorul nu se opune acestuia fără
întârziere nejustificată.
3.
Atunci când notificarea prevede desființarea
de plin drept a contractului în cazul în care vânzătorul nu își
execută obligațiile în termenul stabilit prin aceasta,
rezoluțiunea contractului intervine după împlinirea termenului
respectiv, fără o notificare ulterioară.
Articolul 116
Rezoluțiunea ca urmare a neexecutării preconizate a
obligațiilor
Un cumpărător poate declara rezoluțiunea
contractului înainte ca executarea să fie exigibilă, în cazul în care
vânzătorul a declarat, sau a rezultat în mod clar din alte
circumstanțe că nu își va executa obligațiile și
natura neexecutării justifică rezoluțiunea contractului.
Articolul 117
Domeniul de aplicare al dreptului de a declara rezoluțiunea
contractului
1.
Atunci când obligațiile vânzătorului în
temeiul contractului trebuie executate prin prestații distincte sau sunt
divizibile în alt mod, în situația în care există o cauză de
rezoluțiune în temeiul prezentei secțiuni a unei părți din
prestație căreia i se poate atribui o parte din preț,
cumpărătorul poate declara rezoluțiunea contractului doar cu
privire la partea respectivă din prestație.
2.
Alineatul (1) nu se aplică în cazul în care nu
se poate aștepta din partea cumpărătorului să accepte
executarea celorlalte părți din prestație sau neexecutarea este
de natură să justifice rezoluțiunea contractului în întregime.
3.
Atunci când obligațiile vânzătorului în
temeiul contractului nu sunt divizibile sau acestora nu li se poate atribui o
parte proporțională din preț, cumpărătorul poate
declara rezoluțiunea numai în cazul în care neexecutarea este de
natură să justifice rezoluțiunea contractului în întregime.
Articolul 118
Notificarea rezoluțiunii
Dreptul de a declara rezoluțiunea în
conformitate cu prezenta secțiune se exercită prin notificarea
vânzătorului.
Articolul 119
Decăderea din dreptul de a declara rezoluțiunea
1.
Cumpărătorul este decăzut din
dreptul de a declara rezoluțiunea în temeiul prezentei secțiuni în
cazul în care nu notifică rezoluțiunea într-un termen rezonabil de la
data la care a luat naștere dreptul sau de la data la care
cumpărătorul a avut cunoștință sau se poate
aștepta să fi avut cunoștință despre neexecutare,
oricare dintre acestea intervine mai târziu.
2.
Alineatul (1) nu se aplică atunci când:
(a)
cumpărătorul este un consumator sau
(b)
nu a fost făcută nicio ofertă de
executare.
Secțiunea 6   Reducerea
prețului
Articolul 120
Dreptul de a reduce prețul
1.
Un cumpărător care acceptă o
executare care nu corespunde dispozițiilor contractuale, poate reduce
prețul. Reducerea trebuie să fie proporțională cu
diminuarea valorii a ceea ce a fost primit cu titlu de executare în momentul
executării, comparativ cu valoarea a ceea ce ar fi fost primit în cazul
unei executări conforme.
2.
Un cumpărător care are dreptul la
reducerea prețului în temeiul alineatului (1) și care a plătit
deja o sumă mai mare decât prețul redus poate recupera diferența
de la vânzător.
3.
Un cumpărător care reduce prețul nu
poate cere și daune-interese pentru pierderea astfel compensată,
însă are dreptul să primească daune-interese pentru orice
altă pierdere suferită.
Secțiunea 7   Cerințe
privind examinarea și notificarea într-un contract încheiat între
comercianți
Articolul 121
Examinarea bunurilor în contractele dintre comercianți
1.
În contractele dintre comercianți,
cumpărătorul are obligația să examineze bunurile personal
sau prin intermediar, într-un termen cât mai scurt, în mod rezonabil, de
maximum 14 zile de la data livrării bunurilor, a furnizării
conținutului digital sau a prestării serviciilor conexe.
2.
În cazul în care contractul implică
transportul de bunuri, examinarea poate fi amânată până după
momentul ajungerii bunurilor la destinație.
3.
În cazul în care bunurile sunt redirecționate
în tranzit sau reexpediate de către cumpărător înainte ca acesta
să fi avut o ocazie rezonabilă de a le examina și, în momentul
încheierii contractului, vânzătorul avea cunoștință sau ar
se poate aștepta să fi avut cunoștință de
eventualitatea acestei redirecționări sau reexpedieri, examinarea
poate fi amânată până după momentul ajungerii bunurilor la noua
destinație.
Articolul 122
Cerința de notificare a lipsei de conformitate în contractele de
vânzare-cumpărare dintre comercianți
1.
Într-un contract între comercianți,
cumpărătorul nu se poate prevala de o lipsă de conformitate în
cazul în care nu notifică vânzătorul într-un termen rezonabil,
precizând natura lipsei de conformitate.
            Termenul începe să curgă
de la data la care bunurile sunt livrate sau de la data la care     cumpărătorul
descoperă sau se poate aștepta să fi descoperit lipsa de
conformitate, oricare dintre acestea intervine mai târziu.
2.
Cumpărătorul este decăzut din
dreptul de a se prevala de o lipsă de conformitate dacă nu
notifică vânzătorului lipsa de conformitate în termen de doi ani de
la data la care bunurile au fost efectiv predate cumpărătorului
conform contractului.
3.
În cazul în care părțile au convenit
că bunurile trebuie să rămână apte pentru un anumit scop
sau pentru scopul lor obișnuit pe o perioadă determinată,
termenul de notificare în temeiul alineatului (2) nu se împlinește înainte
de sfârșitul perioadei convenite.
4.
Alineatul (2) nu se aplică în ceea ce
privește pretențiile sau drepturile terților menționate la
articolul 102.
5.
Cumpărătorul nu trebuie să notifice
vânzătorului faptul că bunurile nu au fost livrate integral în cazul
în care cumpărătorul are motive să creadă că restul
bunurilor vor fi livrate.
6.
Vânzătorul nu are dreptul să se prevaleze
de prezentul articol dacă lipsa de conformitate se referă la fapte de
care vânzătorul avea cunoștință sau se poate aștepta
să fi avut cunoștință și pe care nu le-a
dezvăluit cumpărătorului.
Capitolul 12       Obligațiile
cumpărătorului
Secțiunea 1   Dispoziții
generale
Articolul 123
Principalele obligații ale cumpărătorului
1.
Cumpărătorul trebuie:
(a)
să plătească prețul;
(b)
să preia bunurile sau conținutul digital
și
(c)
să primească documentele care
reprezintă sau referitoare la bunuri ori documentele referitoare la
conținutul digital, după cum se prevede în contract.
2.
Alineatul (1) litera (a) nu se aplică unui
contract de furnizare de conținut digital în cazul în care conținutul
digital nu este furnizat în schimbul plății unui preț.
Secțiunea 2   Plata
prețului
Articolul 124
Mijloace de plată
1.
Plata se efectuează prin mijloacele de
plată indicate în clauzele contractuale sau, în cazul în care nu
există o astfel de indicație, prin orice mijloacele utilizate în
cursul activității uzuale la locul plății, luând în considerare
natura tranzacției.
2.
Atunci când un vânzător acceptă un cec
sau un alt ordin de plată sau o promisiune de plată, se prezumă
că le acceptă doar cu condiția ca acestea să fie onorate.
Vânzătorul poate cere executarea obligației inițiale de
plată în cazul în care ordinul sau promisiunea de plată nu au fost
onorate.
3.
Obligația inițială a
cumpărătorului se stinge dacă vânzătorul acceptă o
promisiune de plată de la un terț cu care vânzătorul are un
acord prealabil de acceptare a promisiunii de plată a terțului ca
mijloc de plată.
4.
Într-un contract între un comerciant și un
consumator, consumatorul nu răspunde, în ceea ce privește utilizarea
unui anumit mijloc de plată, de plata taxelor care depășesc
costurile suportate de comerciant pentru utilizarea unor astfel de mijloace.
Articolul 125
Locul plății
1.
Atunci când locul plății nu poate fi
stabilit în alt mod, acesta este sediul profesional al vânzătorului la
momentul încheierii contractului.
2.
În cazul în care vânzătorul are mai multe
sedii profesionale, locul plății este sediul profesional al
vânzătorului care are cea mai strânsă legătură cu
obligația de plată.
Articolul 126
Momentul plății
1.
Plata prețului este exigibilă în momentul
livrării.
2.
Vânzătorul poate respinge o ofertă de
plată înainte ca plata să fie exigibilă, în cazul în care acesta
are un interes legitim în acest sens.
Articolul 127
Efectuarea plății de către un terț
1.
Un cumpărător poate încredința
efectuarea plății unei alte persoane. Cumpărătorul care
încredințează efectuarea plății unei alte persoane
rămâne responsabil pentru plată.
2.
Vânzătorul nu poate refuza efectuarea
plății de către un terț în cazul în care:
(a)
terțul acționează cu
consimțământul cumpărătorului sau
(b)
terțul are un interes legitim în a efectua
plata și cumpărătorul nu a plătit sau este evident că
acesta nu va plăti la momentul la care plata în cauză devine
exigibilă.
3.
Plata efectuată de către un terț în
conformitate cu alineatele (1) sau (2) liberează cumpărătorul de
răspunderea față de vânzător.
4.
Atunci când vânzătorul acceptă plata
efectuată de către un terț în circumstanțe care nu
intră sub incidența alineatului (1) sau alineatului (2),
cumpărătorul este liberat de răspunderea față de
vânzător, însă vânzătorul răspunde față de
cumpărător pentru orice pierdere cauzată prin respectiva
acceptare.
Articolul 128
Imputația plății
1.
Atunci când un cumpărător trebuie să
efectueze mai multe plăți către vânzător și plata
efectuată nu este suficientă pentru a le acoperi pe toate,
cumpărătorul poate să notifice vânzătorului, în momentul
plății, obligația pe care dorește să o stingă
prin efectuarea plății.
2.
În cazul în care cumpărătorul nu
procedează la notificarea prevăzută la alineatul (1)
vânzătorul poate, prin notificarea cumpărătorului într-un termen
rezonabil, să impute plata asupra uneia dintre obligații.
3.
O imputație în sensul alineatului (2) nu este
validă dacă se efectuează asupra unei obligații neexigibile
sau litigioase.
4.
În absența unei imputații valide
efectuate de către oricare dintre părți, plata se impută
asupra acelei obligații care îndeplinește unul din următoarele
criterii, în ordinea indicată:
(a)
obligația care este exigibilă sau este
prima ajunsă la scadență;
(b)
obligația pentru care vânzătorul nu are
nicio garanție sau are cele mai puține garanții;
(c)
obligația care este cea mai oneroasă
pentru cumpărător;
(d)
obligația care a luat naștere prima.
În cazul în care niciunul dintre aceste criterii
nu se aplică, imputația plății se va face, în mod
proporțional, asupra tuturor obligațiilor.
5.
Plata poate fi imputată în conformitate cu
alineatele (2), (3) sau (4), asupra unei obligații a cărei executare
nu poate fi cerută ca efect al prescripției, numai dacă nu
există nicio altă obligație asupra căreia ar putea fi
imputată plata în conformitate cu alineatele menționate.
6.
În toate cazurile, plata efectuată de
cumpărător trebuie imputată mai întâi asupra cheltuielilor, apoi
asupra dobânzilor și în final, asupra capitalului, dacă
vânzătorul nu stabilește altfel.
Secțiunea 3   Primirea
Articolul 129
Primirea
Cumpărătorul își
îndeplinește obligația de recepție prin:
(a)          efectuarea tuturor actelor care se
pot aștepta pentru a permite vânzătorului să își execute
obligația de livrare și
(b)          primirea bunurilor sau a
documentelor care reprezintă bunurile sau conținutul digital, în
conformitate cu contractul.
Articolul 130
Livrarea anticipată și livrarea în cantitate greșită
1.
În cazul în care vânzătorul livrează
bunurile sau conținutul digital înainte de termenul stabilit,
cumpărătorul trebuie să le preia cu excepția cazului în
care cumpărătorul are un interes legitim în a refuza acest lucru.
2.
În cazul în care vânzătorul livrează o
cantitate de bunuri mai mică sau un conținut digital inferior
față de ceea ce se prevede în contract, cumpărătorul
trebuie să le preia, cu excepția cazului în care cumpărătorul
are un interes legitim în a refuza acest lucru.
3.
În cazul în care vânzătorul livrează o
cantitate de bunuri mai mare sau un conținut digital superior
față de ceea ce se prevede în contract, cumpărătorul poate
păstra sau poate refuza cantitatea în exces.
4.
În cazul în care cumpărătorul
păstrează cantitatea în exces aceasta este considerată ca fiind
furnizată în temeiul contractului și trebuie să fie
plătită la tariful prevăzut în contract.
5.
Într-un contract de vânzare-cumpărare încheiat
cu un consumator, alineatul (4) nu se aplică în cazul în care
cumpărătorul are, în mod rezonabil, convingerea că
vânzătorul a livrat cantitatea excedentară intenționat și
fără erori, cunoscând faptul că aceasta nu a fost
comandată.
6.
Prezentul articol nu se aplică unui contract
de furnizare de conținut digital în cazul în care conținutul digital
nu este furnizat în schimbul plății unui preț.
Capitolul 13       Măsurile
reparatorii aflate la dispoziția vânzătorului
Secțiunea 1   Dispoziții
generale
Articolul 131
Enumerarea măsurilor reparatorii aflate la dispoziția
vânzătorului
1.
În cazul neexecutării unei obligații de
către cumpărător, vânzătorul poate recurge la oricare
dintre următoarele măsuri reparatorii:
(a)
să ceară executarea în conformitate cu
secțiunea 2 din prezentul capitol;
(b)
să refuze executarea propriilor obligații
în conformitate cu secțiunea 3 din prezentul capitol;
(c)
să declare rezoluțiunea contractului în
conformitate cu secțiunea 4 din prezentul capitol și
(d)
să ceară dobândă asupra
prețului sau daune-interese în conformitate cu capitolul 16.
2.
În cazul în care neexecutarea obligațiilor de
către cumpărător este justificată, vânzătorul poate
recurge la oricare din măsurile reparatorii menționate la
alineatul (1), însă nu poate cere executarea obligațiilor
și nici daune-interese.
3.
Vânzătorul nu poate recurge la niciuna din
măsurile reparatorii menționate la alineatul (1) în cazul în care a
provocat neexecutarea din partea cumpărătorului.
4.
Măsurile reparatorii care nu sunt
incompatibile pot fi cumulate.
Secțiunea 2   Dreptul de a
cere executarea
Articolul 132
Dreptul de a cere executarea obligațiilor care îi revin
cumpărătorului
1.
Vânzătorul are dreptul să recupereze
plata prețului atunci când aceasta este exigibilă și să
ceară executarea oricărei alte obligații asumate de către
cumpărător.
2.
Atunci când cumpărătorul nu a primit
încă bunurile sau conținutul digital și este evident faptul
că acesta nu va consimți să primească executarea,
vânzătorul poate totuși să ceară cumpărătorului
să primească livrarea și poate recupera prețul, cu
excepția cazului în care vânzătorul ar fi putut realiza o
tranzacție substitutivă rezonabilă fără eforturi sau
cheltuieli semnificative.
Secțiunea 3   Refuzul
vânzătorului de a executa obligațiile care îi revin
Articolul 133
Dreptul de a refuza executarea obligațiilor
1.
Un vânzător care trebuie să își
execute obligațiile în același timp cu cumpărătorul sau
după ce acesta și-a executat obligațiile are dreptul de refuza
executarea obligațiilor până în momentul în care
cumpărătorul a făcut o ofertă de executare a obligațiilor
sau și-a executat obligațiile.
2.
Un vânzător care trebuie să își
execute obligațiile înaintea cumpărătorului și care are
convingerea, în mod rezonabil, că acesta nu își va executa
obligațiile în momentul în care acestea vor deveni exigibile, poate refuza
executarea atât timp cât persistă, în mod rezonabil, această
convingere. Cu toate acestea, vânzătorul este decăzut din dreptul de
a refuza executarea în cazul în care cumpărătorul oferă
asigurări adecvate în sensul executării datorate sau furnizează
o garanție adecvată.
3.
În temeiul prezentului articol se poate refuza
executarea tuturor sau a unora dintre obligații, în măsura
justificată de neexecutare. În cazul în care obligațiile
cumpărătorului trebuie executate prin prestații distincte sau
sunt divizibile în alt mod, vânzătorul poate refuza executarea doar cu privire
la partea din prestație care nu a fost executată, cu excepția
cazului în care neexecutarea cumpărătorului este de așa
natură încât să justifice refuzul executării tuturor
obligațiilor vânzătorului.
Secțiunea 4   Rezoluțiunea
contractului
Articolul 134
Rezoluțiunea ca urmare a neexecutării esențiale a
obligațiilor
Un vânzător poate declara
rezoluțiunea contractului, în sensul articolului 8, în cazul în care
neexecutarea obligațiilor care îi revin cumpărătorului în
temeiul contractului este esențială în sensul articolului 87
alineatul (2).
Articolul 135
Rezoluțiunea ca urmare a întârzierii, după notificarea prin care
se acordă o perioadă suplimentară pentru executare
1.
Un vânzător poate declara rezoluțiunea în
cazul în care executarea cu întârziere a obligațiilor nu este
esențială în sine, dacă notifică cumpărătorul,
acordând o perioadă de executare suplimentară cu o durată
rezonabilă, iar cumpărătorul nu își execută
obligațiile în decursul perioadei respective.
2.
Se consideră că perioada are o
durată rezonabilă dacă cumpărătorul nu se opune
acestuia fără întârziere nejustificată. În raporturile între un
comerciant și un consumator, perioada suplimentară de executare nu
trebuie să se încheie înainte de termenul de 30 de zile menționat la
articolul 167 alineatul (2).
3.
Atunci când notificarea prevede desființarea
de plin drept a contractului în cazul în care cumpărătorul nu
își execută obligațiile în termenul stabilit prin aceasta,
rezoluțiunea intervine după împlinirea termenului respectiv,
fără o notificare ulterioară.
4.
În cadrul unui contract încheiat cu un consumator,
părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului articol sau
să deroge de la acesta ori să modifice efectele acestuia, în
detrimentul consumatorului.
Articolul 136
Rezoluțiunea ca urmare a neexecutării preconizate a
obligațiilor
Un vânzător poate declara
rezoluțiunea contractului înainte ca executarea să fie exigibilă
în cazul în care cumpărătorul a declarat, sau a rezultat în mod clar
din alte circumstanțe, că nu își va executa obligațiile,
și dacă neexecutarea este esențială.
Articolul 137
Domeniul de aplicare al dreptului de a declara rezoluțiunea
contractului
1. Atunci când obligațiile
cumpărătorului în temeiul contractului trebuie executate prin
prestații distincte sau sunt divizibile în alt mod, în situația în
care există o cauză de rezoluțiune în temeiul prezentei
secțiuni a unei părți din prestație căreia i se poate
atribui o parte din obligațiile vânzătorului, vânzătorul poate declara
rezoluțiunea contractului doar cu privire la partea respectivă din
prestație.
2. Alineatul (1) nu se aplică în cazul în
care neexecutarea este esențială în raport cu contractul în
întregime.
3. Atunci când obligațiile
cumpărătorului în temeiul contractului nu trebuie executate prin
prestații distincte, vânzătorul poate declara rezoluțiunea doar
dacă neexecutarea este esențială în raport cu contractul în
întregime.
Articolul 138
Notificarea rezoluțiunii
Dreptul de a declara rezoluțiunea
contractului în conformitate cu prezenta secțiune se exercită prin
notificarea cumpărătorului.
Articolul 139
Decăderea din dreptul de a declara rezoluțiunea
1.
Atunci când executarea a fost oferită cu
întârziere, sau executarea oferită în alt mod nu este conformă cu
contractul, vânzătorul este decăzut din dreptul de a declara rezoluțiunea
în conformitate cu prezenta secțiune, cu excepția cazului în care a
notificat rezoluțiunea contractului într-un termen rezonabil din momentul
în care vânzătorul a avut cunoștință sau se poate
aștepta să fi avut cunoștință despre oferta de
executare sau despre lipsa de conformitate.
2.
Vânzătorul este decăzut din dreptul de a
declara rezoluțiunea prin notificare în temeiul articolului 136, cu
excepția cazului în care vânzătorul notifică rezoluțiunea
într-un termen rezonabil de la data la care s-a născut acest drept.
3.
Atunci când cumpărătorul nu a plătit
prețul sau nu și-a executat obligațiile în alt mod care este
esențial, vânzătorul își păstrează dreptul de a
declara rezoluțiunea.
Capitolul 14       Transferul
riscurilor
Secțiunea 1   Dispoziții
generale
Articolul 140
Efectul transferului riscurilor
Pierderea sau deteriorarea bunurilor sau a
conținutului digital ulterior transferării riscurilor către
cumpărător nu îl exonerează pe acesta de obligația de a
plăti prețul, cu excepția cazului în care pierderea sau
deteriorarea se datorează unei acțiuni sau omisiuni a
vânzătorului.
Articolul 141
Individualizarea bunurilor sau a conținutului digital care fac obiectul
contractului
Riscurile nu sunt transferate
cumpărătorului până în momentul în care bunurile sau conținutul
digital nu sunt individualizate în mod clar ca bunuri sau conținut digital
care trebuie furnizate în conformitate cu contractul, fie pe baza acordului
inițial, prin notificarea cumpărătorului, fie în alt mod.
Secțiunea 2   Transferul
riscurilor în contractele de vânzare-cumpărare încheiate cu un consumator
Articolul 142
Transferul riscurilor în contractele de vânzare-cumpărare încheiate cu
un consumator
1.
Într-un contract de vânzare încheiat cu un
consumator, riscurile sunt transferate în momentul în care consumatorul sau un
terț desemnat de consumator, altul decât transportatorul, a dobândit
posesia efectivă a bunurilor sau a suportului material pe care este
furnizat conținutul digital.
2.
Într-un contract de furnizare de conținut
digital care nu este furnizat pe un suport material, riscurile sunt transferate
în momentul în care consumatorul sau un terț desemnat de consumator în
acest scop a dobândit controlul asupra conținutului digital.
3.
Cu excepția cazului în care contractul este un
contract la distanță sau un contract în afara spațiilor
comerciale, alineatele (1) și (2) nu se aplică atunci când
consumatorul nu își execută obligația de a recepționa
bunurile sau conținutul digital și neexecutarea nu este justificată
în temeiul articolului 88. În acest caz, riscurile sunt transferate în momentul
în care consumatorul sau terțul desemnat de către consumator ar fi
dobândit posesia efectivă a bunurilor sau controlul asupra
conținutului digital dacă obligația de a le primi ar fi fost
executată.
4.
În cazul în care consumatorul organizează
transportul bunurilor sau al conținutului digital furnizat pe un suport
material, opțiune pe care comerciantul nu a oferit-o consumatorului,
riscurile sunt transferate în momentul în care bunurile sau conținutul digital
furnizat pe un suport material sunt predate transportatorului, fără a
aduce atingere drepturilor de care consumatorul se poate prevala față
de transportator.
5.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Secțiunea 3   Transferul
riscurilor în contractele dintre comercianți
Articolul 143
Momentul transferului riscurilor
1.
Într-un contract între comercianți, riscurile
sunt transferate în momentul în care cumpărătorul preia bunurile sau
conținutul digital ori documentele care le reprezintă.
2.
Alineatul (1) se aplică sub rezerva
dispozițiilor articolelor 144, 145 și 146.
Articolul 144
Bunuri puse la dispoziția cumpărătorului
1.
În cazul în care bunurile sau conținutul
digital sunt puse la dispoziția cumpărătorului și
cumpărătorul are cunoștință despre aceasta, riscurile
sunt transferate cumpărătorului din momentul în care bunurile sau
conținutul digital ar fi trebuit să fie recepționate, cu
excepția cazului în care cumpărătorul avea dreptul să
refuze preluarea bunurilor în conformitate cu articolul 113.
2.
În cazul în care bunurile sau conținutul
digital sunt puse la dispoziția cumpărătorului în alt loc decât
la un sediu profesional al vânzătorului, riscurile sunt transferate în
momentul în care livrarea este exigibilă și cumpărătorul
are cunoștință despre faptul că bunurile sau
conținutul digital sunt puse la dispoziția sa în acel loc.
Articolul 145
Transportul bunurilor
1.
Prezentului articol se aplică contractelor de
vânzare-cumpărare care implică transportul de bunuri.
2.
În cazul în care vânzătorul nu este obligat
să predea bunurile într-un anumit loc, riscurile sunt transferate
cumpărătorului în momentul în care bunurile sunt predate primului
transportator pentru a fi transmise cumpărătorului, în conformitate
cu contractul.
3.
În cazul în care vânzătorul este obligat
să predea bunurile unui transportator într-un anumit loc, riscurile nu
sunt transferate cumpărătorului până în momentul în care
bunurile nu sunt predate transportatorului în locul respectiv.
4.
Faptul că vânzătorul este autorizat
să păstreze documente care atestă dreptul de a dispune de bunuri
nu afectează transferarea riscurilor.
Articolul 146
Bunuri vândute în tranzit
1.
Prezentul articol se aplică contractelor de
vânzare-cumpărare care implică bunuri vândute în tranzit.
2.
Riscurile sunt transferate cumpărătorului
din momentul în care bunurile au fost predate primului transportator. Cu toate
acestea, în cazul în care circumstanțele indică astfel, riscurile
sunt transferate cumpărătorului în momentul încheierii contractului.
3.
În cazul în care, la data la care a fost încheiat
contractul, vânzătorul știa sau se poate aștepta să fi
știut că bunurile fuseseră pierdute sau deteriorate și nu a
dezvăluit această informație cumpărătorului, riscurile
pierderii sau deteriorării rămân în sarcina vânzătorului.
Partea a V-a  Obligațiile părților și măsurile
reparatorii aflate la dispoziția acestora într-un contract de servicii
conexe
Capitolul 15       Obligațiile
părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția
acestora
Secțiunea 1   Aplicarea anumitor norme generale privind
contractele de vânzare-cumpărare
Articolul 147
Aplicarea anumitor norme generale privind contractele de
vânzare-cumpărare
1.
Normele din capitolul 9 se aplică prezentei
părți.
2.
În cazul rezoluțiunii unui contract de
vânzare-cumpărare sau a unui contract de furnizare de conținut
digital, se desființează de asemenea orice contracte de servicii
conexe.
Secțiunea 2   Obligațiile
prestatorului de servicii
Articolul 148
Obligația de rezultat și obligația de diligență
1.
Prestatorul de servicii trebuie să realizeze
rezultatele specifice prevăzute în contract.
2.
În absența oricărei obligații
contractuale exprese sau implicite de a realiza un rezultat specific,
prestatorul de servicii trebuie să presteze serviciul conex cu
diligența și competența care pot fi așteptate, în mod
rezonabil, din partea unui prestator de servicii și în conformitate cu
orice lege sau alte norme juridice cu caracter obligatoriu aplicabile
serviciului conex respectiv.
3.
Pentru stabilirea diligenței și a
competenței rezonabile cerute din partea prestatorului de servicii,
trebuie să se țină seama, printre altele:
(a)
de natura, amploarea, frecvența și
caracterul previzibil al riscurilor pe care le presupune prestarea serviciului
conex pentru client;
(b)
în cazul în care s-au produs daune, de costurile
măsurilor preventive care ar fi evitat producerea respectivelor daune sau
a unor daune similare și
(c)
de timpul disponibil pentru prestarea serviciului
conex.
4.
Atunci când într-un contract între un comerciant
și un consumator, serviciul conex include instalarea bunurilor, instalarea
trebuie să fie de așa natură încât bunurile instalate să
fie conforme cu contractul, în sensul articolului 101.
5.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea alineatului
(2), nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele acestuia,
în detrimentul consumatorului.
Articolul 149
Obligația de a preîntâmpina producerea daunelor
Prestatorul de servicii trebuie să ia
măsurile preventive necesare pentru a preîntâmpina orice deteriorare a
bunurilor sau a conținutului digital ori pagubă materială sau
orice alte pierderi ori daune în timpul prestării serviciului conex sau ca
o consecință a prestării acestuia.
Articolul 150
Executarea de către un terț
1.
Un prestator de servicii poate încredința
executarea unei alte persoane, cu excepția cazului în care este
necesară executarea personală de către prestatorul de servicii.
2.
Prestatorul de servicii care
încredințează executarea unei alte persoane rămâne responsabil
de executare.
3.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea alineatului
(2), nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele acestuia,
în detrimentul consumatorului.
Articolul 151
Obligația de facturare
Atunci când pentru serviciul conex se
plătește un preț separat și prețul nu este o sumă
forfetară convenită la momentul încheierii contractului, prestatorul
de servicii trebuie să ofere clientului o factură în care să se
explice, într-un mod clar și inteligibil, modul în care a fost calculat
prețul.
Articolul 152
Obligația de a avertiza cu privire la costurile neprevăzute sau
neeconomice
1.
Prestatorul de servicii trebuie să avertizeze
clientul și să ceară consimțământul acestuia pentru a
proceda la prestarea serviciului în cazul în care:
(a)
costul serviciului conex ar urma să fie mai
mare decât cel menționat deja clientului de prestatorul de servicii sau
(b)
serviciul conex ar costa mai mult decât valoarea
bunurilor sau a conținutului digital după ce serviciul conex a fost
prestat, în măsura în care acest lucru este cunoscut de prestatorul de
servicii.
2.
Prestatorul de servicii care nu obține
consimțământul clientului în conformitate cu alineatul (1) nu are
dreptul la un preț mai mare decât costul menționat deja sau,
după caz, decât valoarea bunurilor sau a conținutului digital
după ce serviciul conex a fost prestat.
Secțiunea 3   Obligațiile
clientului
Articolul 153
Plata prețului
1.
Clientul trebuie să plătească
prețul pentru serviciul conex, în conformitate cu contractul.
2.
Prețul trebuie plătit atunci când
serviciul conex este prestat integral și obiectul serviciului conex este
pus la dispoziția clientului.
Articolul 154
Acordarea accesului
În cazul în care este necesar ca prestatorul
de servicii să obțină accesul în sediul clientului pentru a
presta serviciul conex, clientul trebuie să acorde acest acces la ore
rezonabile.
Secțiunea 4   Măsuri
reparatorii
Articolul 155
Măsurile reparatorii aflate la dispoziția clientului
1.
În cazul neexecutării unei obligații de
către prestatorul de servicii, clientul are la dispoziție, cu
adaptările prevăzute în prezentul articol, aceleași măsuri
reparatorii precum cele prevăzute pentru cumpărător în capitolul
11, și anume:
(a)
să ceară executarea în sine;
(b)
să refuze executarea propriilor
obligații;
(c)
să declare rezoluțiunea contractului
(d)
să reducă prețul și
(e)
să ceară daune-interese.
2.
Fără a aduce atingere alineatului (3),
măsurile reparatorii aflate la dispoziția clientului sunt subordonate
dreptului prestatorului de servicii de a pune în conformitate, indiferent
dacă clientul este sau nu este un consumator.
3.
În cazul unei instalări incorecte în cadrul
unui contract de vânzare-cumpărare încheiate cu un consumator
prevăzute la articolul 101, măsurile reparatorii aflate la
dispoziția consumatorului nu sunt subordonate dreptului prestatorului de
servicii de a pune în conformitate.
4.
În cazul în care clientul este un consumator,
acesta are dreptul de a declara rezoluțiunea contractului pentru orice caz
de lipsă de conformitate a serviciului conex prestat, cu excepția
situației în care lipsa de conformitate este nesemnificativă.
5.
Capitolul 11 se aplică cu adaptările
necesare, în special:
(a)
în ceea ce privește dreptul prestatorului de
servicii de a pune în conformitate, în contractele încheiate între un
comerciant și un consumator, termenul rezonabil prevăzut la articolul
109 alineatul (5) nu trebuie să depășească 30 de zile;
(b)
în ceea ce privește remedierea unei
executări necorespunzătoare, articolele 111 și 112 nu se
aplică și
(c)
articolul 156 se aplică în locul articolului
122.
Articolul 156
Cerința de notificare a lipsei de conformitate în contractele de
prestare de servicii conexe între comercianți
1.
Într-un contract de prestare de servicii conexe
între comercianți, clientul se poate prevala de o lipsă de
conformitate numai în cazul în care clientul notifică prestatorului de
servicii acest lucru într-un termen rezonabil, specificând natura lipsei de
conformitate.
Termenul începe să curgă din momentul în
care serviciul conex este prestat integral sau din momentul în care clientul
descoperă sau se poate aștepta să fi descoperit lipsa de
conformitate, oricare din acestea intervine mai târziu.
2.
Prestatorul de servicii nu se poate prevala de
prezentul articol în cazul în care lipsa de conformitate se referă la
fapte despre care prestatorul de servicii avea cunoștință sau se
poate aștepta să fi avut cunoștință și pe care
acesta nu le-a dezvăluit clientului.
Articolul 157
Măsurile reparatorii aflate la dispoziția prestatorului de
servicii
1.
În cazul unei neexecutări din partea
clientului, prestatorul de servicii are la dispoziție, cu adaptările
prevăzute la alineatul (2), aceleași măsuri reparatorii precum
cele prevăzute pentru vânzător în capitolul 13, și anume:
(a)
să ceară executarea;
(b)
să refuze executarea propriilor
obligații;
(c)
să declare rezoluțiunea contractului
și
(d)
să ceară dobândă asupra
prețului sau daune-interese.
2.
Capitolul 13 se aplică cu adaptările
necesare. În special, articolul 158 se aplică în locul articolului 132
alineatul (2).
Articolul 158
Dreptul clientului de a refuza executarea serviciului
1.
Clientul poate, în orice moment, să notifice
prestatorului de servicii faptul că prestarea sau prestarea viitoare a
serviciului conex nu mai este necesară.
2.
În cazul în care există o notificare în
temeiul alineatului (1):
(a)
prestatorul de servicii nu mai are dreptul sau
obligația de a presta serviciul conex și
(b)
în cazul în care nu există cauze de
rezoluțiune în temeiul niciunei alte dispoziții, clientul
datorează în continuare plata prețului, mai puțin cheltuielile
pe care prestatorul de servicii le-a economisit sau se poate aștepta
să le fi economisit prin faptul că nu a mai fost necesar să
finalizeze prestarea.
3.
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului
articol, nu pot să deroge de la acesta sau să modifice efectele
acestuia, în detrimentul consumatorului.
Partea a VI-a Despăgubiri
și dobânzi
Capitolul 16       Despăgubiri
și dobânzi
Secțiunea 1   Despăgubiri
Articolul 159
 Dreptul la daune-interese
1.
Creditorul are dreptul la daune-interese pentru pierderile
cauzate prin neexecutarea unei obligații de către debitor, cu
excepția cazului în care neexecutarea este justificată.
2.
Pierderea pentru care se pot obține
daune-interese include pierderea viitoare la care debitorul se poate
aștepta.
Articolul 160
Criteriul general de evaluare a daunelor-interese
Criteriul general de evaluare a
daunelor-interese pentru pierderea cauzată prin neexecutarea unei
obligații este reprezentat de suma de bani care va pune creditorul într-o
situație identică cu cea în care s-ar fi aflat dacă
obligația ar fi fost executată corespunzător sau, atunci când
acest lucru nu este posibil, într-o situație cât mai apropiată de
aceasta. Daunele-interese acoperă pierderea pe care creditorul a suferit-o,
precum și câștigul nerealizat.
Articolul 161
Caracterul previzibil al pierderii
Debitorul răspunde doar pentru pierderea
pe care a prevăzut-o sau pe care se poate aștepta să o fi
prevăzut la momentul încheierii contractului ca rezultat al
neexecutării.
Articolul 162
Pierderea imputabilă creditorului
Debitorul nu răspunde pentru pierderea
suferită de către creditor în măsura în care creditorul a
contribuit la neexecutare sau la efectele acesteia.
Articolul 163
Diminuarea pierderii
1.
Debitorul nu răspunde pentru pierderea
suferită de către creditor în măsura în care creditorul ar fi
putut să diminueze pierderea prin luarea unor măsuri rezonabile.
2.
Creditorul este îndreptățit să
recupereze orice cheltuieli suportate în mod rezonabil în încercarea de a
diminua pierderea.
Articolul 164
Tranzacție substitutivă
Creditorul care a declarat rezoluțiunea
unui contract, în tot sau în parte, și a efectuat o tranzacție
substitutivă într-un termen rezonabil și în mod rezonabil, poate, în
măsura în care acesta are dreptul la daune-interese, să recupereze diferența
între valoarea a ceea ce ar fi trebuit plătit conform contractului
desființat și valoarea a ceea ce trebuie plătit conform
tranzacției substitutive, precum și să obțină
daune-interese pentru orice alte pierderi.
Articolul 165
Prețul curent
În cazul în care creditorul a declarat
rezoluțiunea contractului și nu a efectuat o tranzacție
substitutivă, însă există un preț curent pentru executare,
creditorul poate, în măsura în care are dreptul la daune-interese, să
recupereze diferența dintre prețul stipulat prin contract și
prețul curent la momentul rezoluțiunii, precum și să
obțină despăgubiri pentru orice alte pierderi.
Secțiunea 2 Dobânda pentru
efectuarea cu întârziere a plății: dispoziții generale
Articolul 166
Dobânda pentru efectuarea cu întârziere a plății
1.
În cazul în care plata unei sume de bani se
efectuează cu întârziere, creditorul are dreptul, fără a fi
necesară o notificare din partea sa, la dobândă pentru suma
respectivă din momentul scadenței plății până la
momentul în care s-a efectuat plata, la rata dobânzii prevăzută la
alineatul (2).
2.
Rata dobânzii pentru efectuarea cu întârziere a
plății este:
(a)
în cazul în care reședința
obișnuită a creditorului este într-un stat membru a cărui
monedă nu este euro sau într-un stat terț, rata percepută de
Banca Centrală Europeană pentru principalele și cele mai recente
operațiuni de refinanțare efectuate anterior primei zile
calendaristice a semestrului în cauză sau rata marginală a dobânzii
ce rezultă din procedurile de licitație cu preț variabil pentru
principalele și cele mai recente operațiuni de refinanțare ale
Băncii Centrale Europene, la care se adaugă două puncte
procentuale;
(b)
în cazul în care reședința
obișnuită a creditorului este într-un stat membru a cărui
monedă nu este euro, rata echivalentă stabilită de banca
centrală a acelui stat membru, la care se adaugă două puncte
procentuale.
3.
Creditorul poate obține despăgubiri
pentru orice alte pierderi.
Articolul 167
Dobânda în cazul în care debitorul este un consumator
1.
În cazul în care debitorul este un consumator,
dobânda pentru efectuarea cu întârziere a plăților este datorată
la rata prevăzută la articolul 166 numai în cazul în care
neexecutarea nu este justificată.
2.
Dobânda nu începe să curgă decât
după împlinirea unui termen de 30 de zile de la data la care creditorul a
notificat debitorului obligația de a plăti dobândă și rata
acesteia. Notificarea poate fi efectuată înainte de data scadenței
plății.
3.
Clauza contractuală prin care se
stabilește o rată a dobânzii mai ridicată decât cea
prevăzută în articolul 166 sau perceperea dobânzii mai devreme de
termenul menționat la alineatul (2) al prezentului articol nu are caracter
obligatoriu în măsura în care acest lucru ar fi abuziv în temeiul
articolului 83.
4.
Dobânda pentru efectuarea cu întârziere a
plății nu poate fi adăugată la capital pentru a produce
dobândă.
5.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
Secțiunea 3   Efectuarea cu
întârziere a plății de către comercianți
Articolul 168
Rata dobânzii și data de la care curge dobânda
1.
Atunci când un comerciant întârzie plata unui
preț datorat conform unui contract având ca obiect livrarea de bunuri,
furnizarea de conținut digital sau prestarea de servicii conexe,
fără ca întârzierea să fie justificată în virtutea
articolului 88, se datorează dobândă la rata specificată la
alineatul (5) al prezentului articol.
2.
Dobânda la rata specificată la alineatul (5)
se aplică din ziua următoare scadenței sau împlinirii termenului
de plată prevăzut în contract. În cazul în care nu există o
astfel de dată sau termen, dobânda la rata respectivă începe să
curgă:
(a)
la 30 de zile de la data primirii de către
debitor a facturii sau a unei cereri echivalente de plată sau
(b)
la 30 de zile de la data primirii bunurilor, a
conținutului digital sau a serviciilor conexe, dacă data
prevăzută la litera (a) este anterioară sau nu este certă
sau dacă nu este cert dacă debitorul a primit o factură sau o
cerere echivalentă de plată.
3.
În cazul în care conformitatea cu contractul a
bunurilor, a conținutului digital sau a serviciilor conexe trebuie
certificată prin recepție sau examinare, termenul de 30 de zile
prevăzut la alineatul (2) litera (b) începe să curgă de la data
recepției sau de la data la care s-a încheiat procedura de examinare.
Durata maximă a procedurii de examinare nu poate să
depășească 30 de zile de la data livrării bunurilor,
furnizării conținutului digital sau prestării serviciilor
conexe, cu excepția cazului în care părțile convin în mod expres
contrariul și respectivul acord nu este abuziv conform articolului 170.
4.
Termenul de plată stabilit conform alineatului
(2) nu poate să depășească 60 de zile, cu excepția
cazului în care părțile convin în mod expres contrariul, și
respectivul acord nu este abuziv, conform articolului 170.
5.
Rata dobânzii pentru efectuarea cu întârziere a
plății este:
(a)
în cazul în care reședința
obișnuită a creditorului este într-un stat membru a cărui
monedă nu este euro sau într-un stat terț, rata percepută de
Banca Centrală Europeană pentru principalele și cele mai recente
operațiuni de refinanțare efectuate anterior primei zile
calendaristice a semestrului în cauză sau rata marginală a dobânzii
ce rezultă din procedurile de licitație cu preț variabil pentru
principalele și cele mai recente operațiuni de refinanțare ale
Băncii Centrale Europene, la care se adaugă opt puncte procentuale;
(b)
în cazul în care reședința
obișnuită a creditorului este într-un stat membru a cărui
monedă nu este euro, rata echivalentă stabilită de banca
centrală a acelui stat membru, la care se adaugă opt puncte
procentuale.
6.
Creditorul poate obține despăgubiri
pentru orice alte pierderi.
Articolul 169
Compensația pentru costurile de recuperare
1.
Atunci când dobânda trebuie plătită în
conformitate cu articolul 168, creditorul are dreptul de a obține din
partea debitorului cel puțin o sumă fixă de 40 EUR sau
echivalentul sumei în moneda de schimb convenită pentru plata
prețului stipulat în contract, cu titlu de compensație pentru costurile
de recuperare ale creditorului.
2.
Creditorul are dreptul să obțină o
compensație rezonabilă de la debitor pentru toate costurile de
recuperare care depășesc suma fixă menționată la
alineatul (1) și ocazionate de efectuarea cu întârziere a plății
de către debitor.
Articolul 170
Clauzele contractuale abuzive referitoare la dobânda pentru efectuarea cu
întârziere a plății
1.
O clauză contractuală referitoare la data
sau la perioada de efectuare a plății, la rata dobânzii pentru
efectuarea cu întârziere a plății sau la o sumă cu titlu de
compensație pentru costurile de recuperare nu este obligatorie în
măsura în care clauza este abuzivă. O clauză
contractuală este abuzivă dacă se abate grav de la bunele
practicile comerciale, în contradicție cu buna-credință și
corectitudinea, ținând cont de toate circumstanțele cazului, inclusiv
natura bunurilor, a conținutului digital sau a serviciului conex.
2.
În sensul alineatului (1), se presupune că
este abuzivă o clauză contractuală care prevede o dată sau
un perioadă de efectuare a plății sau o rată a dobânzii mai
puțin favorabile creditorului decât data, perioada sau rata specificate la
articolele 167 sau 168 ori o clauză care prevede o sumă cu titlu de
compensație pentru costurile de recuperare mai mică decât suma
specificată la articolul 169.
3.
În sensul alineatului (1), este întotdeauna
abuzivă o clauză contractuală prin care nu se acordă
dobânzi pentru efectuarea cu întârzierea plății sau o sumă cu
titlu de compensație pentru costurile de recuperare.
Articolul 171
Caracterul imperativ
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentei secțiuni, să deroge de la aceasta sau să
modifice efectele acesteia.
Partea a VII-a       Restituirea
Capitolul 17
Restituirea
Articolul 172
Restituirea în caz de anulare sau rezoluțiune a contractului
1.
În cazul în care oricare dintre părți
declară nulitatea sau rezoluțiunea unui contract, fiecare parte este
obligată să returneze ceea ce partea respectivă („beneficiarul”)
a primit de la cealaltă parte.
2.
Obligația de restituire a ceea ce s-a primit
se extinde și la fructele naturale și civile rezultate din ceea ce
s-a primit.
3.
La rezilierea unui contract cu executare în
tranșe sau părți, restituirea a ceea ce s-a primit nu este
necesară în ceea ce privește tranșele sau părțile în
legătură cu care obligațiile au fost integral executate de
ambele părți sau în cazul în care prețul pentru ceea ce s-a
executat rămâne exigibil în temeiul articolului 8 alineatul (2), cu
excepția cazului în care contractul este de așa natură încât
executarea parțială nu are nicio valoare pentru una dintre
părți.
Articolul 173
Plata prin echivalent bănesc
1.
Atunci când ceea ce s-a primit, inclusiv fructele,
dacă este cazul, nu poate fi returnat sau, în cazul conținutului
digital, indiferent dacă a fost furnizat pe un suport material,
beneficiarul trebuie să plătească echivalentul bănesc.
Atunci când restituirea este posibilă, însă ar ocaziona eforturi sau
cheltuieli nerezonabile, beneficiarul poate alege să plătească
prin echivalent bănesc, cu condiția ca aceasta să nu
dăuneze intereselor patrimoniale ale celeilalte părți.
2.
Echivalentul bănesc al bunurilor este valoarea
pe care acestea ar fi avut-o la data la care plata prin echivalent bănesc
trebuie efectuată în cazul în care acestea ar fi fost păstrate de
către beneficiar fără a fi distruse sau deteriorate până la
acea dată.
3.
Atunci când clientul declară nulitatea sau
rezoluțiunea unui contract de prestare de servicii conexe, după ce
serviciul conex a fost prestat integral sau parțial, echivalentul
bănesc a ceea ce a fost primit este suma pe care clientul a economisit-o
beneficiind de serviciul conex prestat.
4.
În cazul conținutului digital, echivalentul
bănesc a ceea ce a fost primit este suma pe care clientul a economisit-o
prin utilizarea conținutului digital.
5.
În cazul în care beneficiarul a obținut un
echivalent în bani sau în natură al bunurilor sau al conținutului
digital, atunci când beneficiarul avea cunoștință sau se poate
aștepta să fi avut cunoștință de cauza de nulitate sau
de rezoluțiune, cealaltă parte poate alege să ceară
restituirea respectivului echivalent bănesc sau în natură. Un
beneficiar care a obținut un echivalent în bani sau în natură al
bunurilor sau al conținutului digital, atunci când beneficiarul nu avea
cunoștință și nu se poate aștepta să fi avut
cunoștință de cauza de nulitate sau de rezoluțiune, poate
alege să restituie respectivul echivalent bănesc sau în natură.
6.
În cazul conținutului digital care nu este
furnizat în schimbul plății unui preț, nu se va efectua nicio
restituire.
Articolul 174
Plata pentru utilizare și dobânzi pentru sumele primite
1.
Beneficiarul care a utilizat bunurile trebuie
să plătească celeilalte părți echivalentul bănesc
al utilizării respective pentru orice perioadă în care:
(a)
beneficiarul a provocat cauza de nulitate sau de
rezoluțiune;
(b)
anterior începutului perioadei respective,
beneficiarul avea cunoștință de cauza de nulitate sau de
rezoluțiune sau
(c)
având în vedere natura bunurilor, natura și
amploarea utilizării și disponibilitatea altor măsuri
reparatorii decât rezoluțiunea, ar fi inechitabil să se permită
beneficiarului utilizarea cu titlu gratuit a bunurilor pentru perioada
respectivă.
2.
Beneficiarul care are obligația de a restitui
o sumă de bani trebuie să plătească dobândă la rata
prevăzută la articolul 166, în cazul în care:
(a)
cealaltă parte este obligată să
plătească pentru utilizare sau
(b)
beneficiarul a provocat cauza de nulitate a
contractului, prin dol, violență sau leziune.
3.
În sensul prezentului capitol, beneficiarul nu este
obligat să plătească pentru utilizarea bunurilor primite sau
să plătească dobândă pentru sumele de bani primite în orice
alte circumstanțe decât cele menționate la alineatele (1) și
(2).
Articolul 175
Compensație pentru cheltuieli
1.
Atunci când un beneficiar a efectuat cheltuieli cu
bunurile sau cu conținutul digital, acesta are dreptul la o compensație
în măsura în care cheltuielile au beneficiat celeilalte părți,
cu condiția ca acestea să fi fost efectuate în momentul în care
beneficiarul nu a avut cunoștință sau nu se poate aștepta
să fi avut cunoștință despre cauza de nulitate sau de
rezoluțiune.
2.
Beneficiarul care a avut cunoștință
sau se poate aștepta să fi avut cunoștință despre
cauza de nulitate sau de rezoluțiune are dreptul la compensație numai
pentru cheltuielile care au fost necesare pentru a evita pierderea bunurilor
sau a conținutului digital ori diminuarea valorii acestora, cu
condiția ca beneficiarul să nu fi avut posibilitatea să solicite
părerea celeilalte părți.
Articolul 176
Modificare echitabilă
Orice obligație de restituire sau de
plată în temeiul prezentului capitol poate fi modificată în
măsura în care executarea acesteia ar fi în mod serios inechitabilă,
ținând cont, în special, de faptul că partea nu a provocat cauza de
nulitate sau de rezoluțiune, sau nu avea cunoștință de aceasta.
Articolul 177
Caracterul imperativ
În raporturile dintre un comerciant și un
consumator, părțile nu pot să excludă aplicarea prezentului
capitol, să deroge de la acesta sau să modifice efectele acestuia, în
detrimentul consumatorului.
Partea a VIII-a      Prescripția
Capitolul 18       Prescripția
Secțiunea 1 Dispoziții
generale
Articolul 178
Drepturile care fac obiectul prescripției
Dreptul de a cere executarea silită a
unei obligații și orice drept accesoriu acestuia se sting prin
prescripție la împlinirea unui termen în conformitate cu prezentul capitol.
Secțiunea 2 Termenele de
prescripție și momentul de la care acestea încep să curgă
Articolul 179
Termenele de prescripție
1.
Termenul scurt de prescripție este de doi ani.

2.
Termenul lung de prescripție este de zece ani
sau, în cazul dreptului de a obține daune-interese pentru
vătămări corporale, un termen de treizeci de ani.
Articolul 180
Începutul prescripției
1.
Termenul scurt de prescripție începe să
curgă de la data la care creditorul a cunoscut sau se poate aștepta
să fi cunoscut faptele pe baza cărora poate fi exercitat dreptul.
2.
Termenul lung de prescripție începe să
curgă de la data la care debitorul trebuie să își execute
obligația sau, în cazul în care este vorba despre un drept de a
obține daune-interese, de la data actului care dă naștere
dreptul respectiv.
3.
Atunci când debitorul are o obligație
continuă de a face sau de a nu face, creditorul este considerat ca având
un drept distinct în raport cu fiecare neexecutare a obligației.
Secțiunea 3 Extinderea
termenelor de prescripție
Articolul 181
 Suspendarea în cazul procedurilor judiciare și a altor proceduri
1.
Cursul ambelor termene de prescripție este
suspendat din momentul în care au fost inițiate procedurile judiciare
pentru confirmarea dreptului.
2.
Suspendarea durează până la
pronunțarea unei hotărâri definitive sau până în momentul în
care cauza a fost scoasă de pe rol în alt mod. În cazul în care
procedurile se finalizează în ultimele șase luni ale termenului de
prescripție fără a se pronunța o hotărâre pe fond,
termenul de prescripție nu se împlinește înaintea de a fi trecut
șase luni de la momentul finalizării procedurilor.
3.
Alineatele (1) și (2) se aplică, mutatis
mutandis, procedurilor de arbitraj, procedurilor de mediere, procedurilor prin
care un diferend între două părți este încredințat unui
terț pentru ca acesta să ia o decizie cu caracter obligatoriu, precum
și tuturor procedurilor inițiate cu scopul de a obține o
hotărâre cu privire la drept sau pentru a evita insolvența.
4.
Mediere înseamnă o procedură
structurată, indiferent cum este denumită sau cum se face referire la
aceasta, în care două sau mai multe părți într-un litigiu
încearcă, ele însele, din proprie inițiativă, să
ajungă la un acord privind soluționarea litigiului dintre ele, cu
ajutorul unui mediator. Această procedură poate fi inițiată
de către părți sau poate fi recomandată sau impusă de
instanța judecătorească ori prevăzută de dreptul
național. Medierea se încheie cu un acord între părți sau
printr-o declarație a mediatorului sau a uneia dintre părți.
Articolul 182
Amânarea împlinirii termenului în cazul negocierilor
În cazul în care părțile
negociază cu privire la drept sau cu privire la circumstanțele din
care ar putea rezulta o pretenție privind acel drept, termenul de
prescripție nu se împlinește înainte de a fi trecut un an de la
ultima comunicare făcută în cadrul negocierilor sau din momentul în
care una dintre părți a comunicat celeilalte că nu dorește
să continue negocierile.
Articolul 183
Amânarea împlinirii termenului în cazul incapacității
Dacă o persoană lovită de
incapacitate nu este reprezentată, termenul de prescripție a unui
drept deținut de persoana respectivă nu se împlinește înainte de
a fi trecut un an fie de la data încetării incapacității, fie de
la numirea unui reprezentant.
Secțiunea 4 Prorogarea
termenelor de prescripție
Articolul 184
Reînnoirea prin confirmare
În cazul în care debitorul recunoaște
dreptul creditorului, prin plata parțială, plata dobânzii, oferirea
unei garanții, compensare sau în orice alt mod, începe să curgă
un nou termen scurt de prescripție.
Secțiunea 5 Efectele
prescripției
Articolul 185
Efectele prescripției
1.
După împlinirea termenului de prescripție
corespunzător, debitorul are dreptul să refuze executarea
obligației în cauză și creditorul pierde măsură
reparatorie în caz de neexecutare, cu excepția refuzului executării.
2.
Nu poate fi cerută restituirea a ceea ce s-a
plătit sau s-a transferat de către debitor cu titlu de executare a
obligației în cauză pentru simplul motiv că termenul de
prescripție era împlinit în momentul executării obligației.
3.
Termenul de prescripție a dreptului la plata
dobânzii și a altor drepturi cu natură accesorie se împlinește
cel mai târziu la împlinirea termenului aferent dreptului principal.
Secțiunea 6 Modificare prin
acord
Articolul 186
Acordurile privind prescripția
1.
Normele prevăzute în prezentul capitol pot fi
modificate prin acordul părților, în special prin scurtarea sau
prelungirea termenelor de prescripție.
2.
Termenul scurt de prescripție nu poate fi
redus la mai puțin de un an sau extins la mai mult de zece ani.
3.
Termenul lung de prescripție nu poate fi redus
la mai puțin de un an sau extins la mai mult de treizeci de ani.
4.
Părțile nu pot să excludă
aplicarea prezentului articol, să deroge de la acesta sau să modifice
efectele acestuia.
5.
Într-un contract încheiat între un comerciant
și un consumator, prezentul articol nu poate fi aplicat în detrimentul
consumatorului.
Apendicele
1
Model de instrucțiuni privind retragerea
Dreptul de
retragere
Aveți
dreptul de a vă retrage din prezentul contract în termen de 14 zile,
fără prezentarea vreunui motiv.
Perioada de retragere expiră după 14
zile începând din ziua 1.
Pentru a vă exercita dreptul de retragere
din contract trebuie să ne informați (2) de decizia
dumneavoastră de vă retrage din prezentul contract printr-o declarație
clară (de exemplu o scrisoare trimisă prin poștă, fax sau
e-mail). Puteți utiliza modelul atașat de formular de retragere, dar
acest lucru nu este obligatoriu. 3
Pentru ca termenul de retragere din contract
să fie respectat, este suficient să ne comunicați exercitarea
dreptului de retragere înainte de expirarea termenului de retragere.
Efectele
retragerii
În cazul în care vă retrageți din
prezentul contract, vi se vor rambursa toate sumele pe care ni le-ați
plătit, inclusiv costurile de livrare (cu excepția costurilor
suplimentare în cazul în care ați optat pentru un alt tip de livrare decât
tipul de livrare standard, cel mai puțin costisitor, pe care îl punem la
dispoziție), fără întârziere nejustificată, și în
orice caz în termen de cel mult 14 zile de la data la care suntem
informați de decizia dumneavoastră de vă retrage din prezentul
contract. Vom realiza această rambursare folosind aceleași mijloace
de plată pe care le-ați utilizat dumneavoastră pentru tranzacția
inițială, cu excepția cazului în care ați convenit în mod
expres asupra unui alt mijloc de plată; în orice caz, nu veți avea de
achita nicio taxă suplimentară în urma acestei rambursări. 4
5
6
Instrucțiuni de completare:
1            La acest punct inserați unul
dintre următoarele texte marcate cu ghilimele:
(a)     În cazul unui contract de servicii conexe
sau a unui contract având ca obiect furnizarea de apă, gaze sau
electricitate, atunci când acestea nu sunt oferite spre vânzare într-un volum
limitat sau într-o cantitate fixată, furnizarea de încălzire
urbană sau de conținut digital care nu este furnizat pe un suport
material: „încheierii contractului.”;
(b)     în cazul unui contract de
vânzare-cumpărare: „în care ați dobândit personal sau un terț,
altul decât transportatorul, indicat de dumneavoastră a dobândit posesia
fizică asupra bunurilor.”;
(c)     în cazul unui contract având ca obiect
bunuri multiple, comandate de consumator printr-o singură comandă
și livrate separat: „în care ați dobândit personal sau un terț,
altul decât transportatorul, indicat de dumneavoastră a dobândit posesia
fizică asupra ultimului bun.”;
(d)     în cazul unui contract privind livrarea
unui bun constând din mai multe loturi sau bucăți: „în care ați
dobândit personal sau un terț, altul decât transportatorul, indicat de
dumneavoastră a dobândit posesia fizică asupra ultimului lot sau
asupra ultimei bucăți.”;
(e)     în cazul unui contract privind livrarea
periodică de bunuri pe o perioadă de timp determinată: „în care
ați dobândit sau un terț, altul decât transportatorul, indicat de dumneavoastră
a dobândit posesia fizică asupra primului bun.”;
2            Completați numele
dumneavoastră, adresa geografică și, dacă este cazul,
numărul de telefon, numărul de fax și adresa de e-mail.
3            Dacă oferiți
consumatorului opțiunea de a completa electronic și a depune
informațiile privind retragerea din contract pe site-ul dumneavoastră
de internet, introduceți următorul text: „De asemenea, puteți
completa electronic și depune modelul de formular de retragere sau orice
altă declarație clară pe site-ul nostru internet [de completat
adresa internet]. Dacă folosiți această opțiune, vă
vom transmite fără întârziere o confirmare de primire a unei astfel
de retrageri pe un suport durabil (de exemplu, prin e-mail).”
4            În cazul contractelor de vânzare în
care nu ați oferit posibilitatea de a colecta bunurile în cazul
retragerii, inserați următorul text: „Putem amâna rambursarea
până când vom primi înapoi bunurile sau până când veți furniza
dovezi indicând că ați trimis înapoi bunurile, oricare dintre acestea
intervine mai întâi”.
5            În cazul în care consumatorul a
primit bunuri în legătură cu contractul, se inserează:
a        fie:
–
„Vom colecta bunurile.” sau
–
„Veți trimite înapoi bunurile sau ni le
veți preda sau le veți preda ____[se introduce numele și adresa
geografică, după caz, a persoanei autorizate de dumneavoastră
să primească bunurile], fără întârzieri nejustificate
și, în orice caz, în termen de cel mult 14 zile de la data la care
ne-ați comunicat retragerea din prezentul contract. Termenul este
respectat dacă trimiteți înapoi bunurile înainte de expirarea
termenului de 14 zile.”
b       fie:
–
„Vom suporta costurile de returnare a bunurilor.”
sau
–
„Va trebui să suportați costurile directe
ale returnării bunurilor.” sau
–
Dacă, într-un contract la distanță,
nu vă oferiți să suportați costul returnării
bunurilor, iar bunurile, prin natura lor, nu pot fi returnate în mod normal
prin poștă: „Va trebui să suportați costurile directe ale
returnării bunurilor. , ___ EUR [a se introduce suma].” sau, în cazul în
care cheltuielile de returnare a bunurilor nu pot fi calculate în mod rezonabil
în avans: „Va trebui să suportați costurile directe ale
returnării bunurilor. Costurile sunt estimate la o valoare maximă de
aproximativ___ EUR [se introduce suma] ” sau
–
Dacă, într-un contract în afara spațiilor
comercial, bunurile, prin natura lor, nu pot fi returnate prin poștă
și au fost livrate consumatorului la domiciliul acestuia, la momentul
încheierii contractului: „Vom recupera bunurile și vom suporta costurile
aferente.”]
c        „Consumatorul răspunde doar în ceea
ce privește diminuarea valorii bunurilor care rezultă din alte
manipulări decât cele necesare pentru garantarea naturii și
funcționării bunurilor.”
6            În cazul unui contract de
prestări servicii conexe, se inserează următoarele: „Dacă
ați solicitat începerea prestării serviciilor conexe în perioada de
retragere, ne datorați o sumă proporțională cu serviciile
furnizate până în momentul în care ne-ați comunicat exercitarea
dreptului de retragere din prezentul contract, în raport cu acoperirea totală
a contractului.”.
Apendicele
2
Model
de formular de retragere
(prezentul
formular se trimite înapoi completat doar dacă doriți să vă
retrageți din contract)
–
Către [aici comerciantul completează:
numele său/denumirea sa, adresa geografică și, dacă este disponibil,
numărul de fax și adresa de e-mail]:
–
Vă informez/vă informăm* prin
prezenta cu privire la retragerea mea/noastră* din contractul referitor la
vânzarea următoarelor bunuri*/furnizarea următorului conținut
digital/prestarea următoarelor servicii conexe*
–
Comandate la data*/ primite la data*
–
Numele consumatorului (consumatorilor)
–
Adresa consumatorului (consumatorilor)
–
Semnătura consumatorului (consumatorilor)
(doar în cazul în care acest formular este notificat în scris)
–
Data

*        A se elimina mențiunea inutilă, după caz.
ANEXA II
FORMULAR STANDARD DE INFORMARE
Contractul pe care urmează să îl
încheiați va fi reglementat de Legislația europeană comună
în materie de vânzare, care este un sistem alternativ față de dreptul
contractual național, aflat la dispoziția consumatorilor în
situații transfrontaliere. Aceste norme comune sunt identice pe întreg
teritoriul Uniunii Europene și au fost concepute pentru a oferi
consumatorilor un nivel înalt de protecție.
Aceste nome se
aplică numai dacă vă exprimați acordul ca Legislația
europeană comună în materie de vânzare să se aplice în cadrul
acestui contract.
Este posibil
să fi fost de acord cu încheierea unui contract prin telefon sau prin
orice alt mijloc (de exemplu, prin SMS), care nu v-a permis să
obțineți în prealabil acest formular de informare. În acest caz,
contractul va deveni valabil numai după ce veți primi acest formular
de informare și veți confirma acordul dumneavoastră.
Drepturile fundamentale de care
beneficiați sunt descrise mai jos.
LEGISLAȚIA EUROPEANĂ
COMUNĂ ÎN MATERIE DE VÂNZARE: REZUMAT AL PRINCIPALELOR DREPTURI ALE
CONSUMATORILOR
Drepturile dumneavoastră înainte de
semnarea contractului
Comerciantul trebuie să vă ofere informații
importante privind contractul, de exemplu, informații referitoare
la produs și la prețul acestuia cu toate impozitele și taxele
incluse, precum și datele de contact ale comerciantului. Informațiile
trebuie să fie mai detaliate atunci când cumpărați ceva în afara
magazinului comerciantului sau în cazul în care nu l-ați întâlnit personal
pe acesta, de exemplu, în cazul în care cumpărați online sau prin
telefon. În cazul în care aceste informații sunt incomplete sau eronate,
aveți dreptul la despăgubiri.
Drepturile dumneavoastră după
semnarea contractului
În majoritatea cazurilor, aveți la
dispoziție 14 zile pentru a vă retrage din contractul de
vânzare-cumpărare în cazul în care ați cumpărat bunurile în
afara magazinului comerciantului sau, în cazul în care nu l-ați întâlnit
comerciant, până la momentul cumpărării (de exemplu, în cazul în
care ați cumpărat online sau prin telefon). Comerciantul trebuie
să vă ofere informații și un formular
standard de anulare[23].
În cazul în care comerciantul nu a făcut acest lucru, puteți anula
contractul în termen de un an.
Ce puteți face în cazul în care
produsele sunt defecte sau nu au fost livrate astfel cum a fost convenit? Aveți dreptul să alegeți între: 1) livrarea produsului)
2) înlocuirea produsului sau 3) repararea produsului, 4) solicitarea unei
reduceri de preț. 5) anularea contractului, returnarea produsului și
să fiți rambursat, cu excepția cazului în care defectul este
foarte mic, 6) solicitarea unei despăgubiri pentru pierderea
suferită. Nu trebuie să plătiți prețul până când
nu primiți produsul fără defecte.
În cazul în care comerciantul nu a prestat un
serviciu conex conform contractului, aveți drepturi similare. Cu toate
acestea, după ce ați depus o plângere la un comerciant, acesta are în
mod normal dreptul să încerce mai întâi să presteze serviciul în mod
corespunzător. Numai în cazul în care comerciantul nu își
îndeplinește din nou obligația, aveți dreptul să
alegeți între 1) a cere comerciantului să presteze din nou serviciul
conex, 2) a nu plăti prețul până când serviciul conex nu vă
este prestat corespunzător, 3) a solicita o reducere de preț sau 4) a
pretinde despăgubiri. 5) De asemenea, puteți să anulați
contractul și să fiți rambursat, cu excepția cazului în
care greșeala în furnizarea serviciului conex este foarte mică. Termenul
în care vă puteți cere drepturile, atunci când produsele sunt defecte
sau nu sunt livrate astfel cum a fost convenit: aveți 2 ani pentru a
vă cere drepturile, din momentul în care vă dați seama sau ar fi
trebuit să vă dați seama de nerespectarea contractului de
către comerciant. Atunci când astfel de probleme apar foarte târziu,
ultimul moment în care puteți face o astfel de cerere este la 10 ani de la
data la care comerciantul trebuia să livreze bunurile, să furnizeze
conținutul digital sau să presteze serviciul conex.
Protecția împotriva clauzelor abuzive:
clauzele contractuale standard ale comerciantului care
sunt abuzive nu sunt obligatorii din punct de vedere juridic pentru
dumneavoastră.
Prezenta listă de drepturi nu este
decât un rezumat și, prin urmare, nu este exhaustivă și nu conține
toate detaliile. Puteți consulta textul integral al Legislației
europene comune în materie de vânzare aici. Vă rugăm să
citiți cu atenție contractul dumneavoastră.
În caz de litigiu, puteți solicita
consiliere juridică.
[1]               Eurobarometrul 320 din 2011 privind dreptul european al
contractelor în tranzacțiile între comercianți, p. 19 și
Eurobarometrul 321 din 2011 privind dreptul european al contractelor în
tranzacțiile între consumatori, p. 15.
[2]               JO L 177, 4.7.2008, p. 6.
[3]               Eurobarometrul 320 din 2011 privind dreptul european al
contractelor în tranzacțiile între comercianți, p. 19 și
Eurobarometrul 321 din 2011 privind dreptul european al contractelor în
tranzacțiile între consumatori, p. 15.
[4]               A. Turrini și T. Van Ypersele, „Traders, courts
and the border effect puzzle”, Regional Science and Urban Economics, 40, 2010,
p. 82: „Analizând schimburile comerciale internaționale în
țările OECD, arătăm că, luând în considerare factorii
specifici țărilor, distanța, existența unor frontiere
comune și a unei limbi comune […], sistemele juridice similare au un efect
semnificativ asupra schimburilor comerciale […]. Dacă două
țări au origini comune în ceea ce privește sistemul lor juridic,
în medie, schimburile comerciale dintre acestea sunt cu 40% mai mari.”
[5]               COM (2001) 398, 11.7.2001.
[6]               COM (2010) 348 final, 1.7.2010.
[7]               Actul privind piața unică, COM (2011) 206
final, 13.4.2011, p. 19 și Analiza anuală a creșterii, anexa 1,
raportul privind progresele înregistrate în cadrul strategiei Europa 2020, COM
(2011) 11 – A1/2, 12.1.2010, p. 5 menționează, de asemenea,
inițiativa privind dreptul european al contractelor.
[8]               COM (2010) 245 final, 26.8.2010, p. 13.
[9]               Excepție fac Regatul Unit, Irlanda, Portugalia
și Malta.
[10]             Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a
Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor
societății informaționale, în special ale comerțului
electronic, pe piața internă, JO L 178, 17.7.2000, p. 1-16.
[11]             JO L 177, 4.7.2008, p. 6.
[12]             JO L 199, 31.7.2007, p. 40.
[13]             JO L 124, 20.5.2003, p. 36.
[14]             JO L 105, 27.4.2010, p. 109.
[15]             Comunicarea Comisiei privind instaurarea unui climat de
încredere justiție la nivelul UE: o nouă dimensiune a formării
judiciare europene, COM (2011) 551 final, 13.9.2011.
[16]             JO L 376, 27.12.2006, p. 36.
[17]             JO C, , p. .
[18]             JO C, , p. .
[19]             JO L 177, 4.7.2008, p. 6.
[20]             JO L 199, 31.7.2007, p. 40.
[21]             JO L 124, 20.5.2003, p. 36.
[22]             JO L 376, 27.12.2006, p. 36.
[23]             A se introduce un link.