				|

		52011PC0452

			Propunere deREGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI AL CONSILIULUI privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investițiiPartea I(Text cu relevanță pentru SEE) /* COM/2011/0452 final */

			   	EXPUNERE
DE MOTIVE

1.
Contextul propunerii
1.1.
Motivele și obiectivele propunerii

Amploarea crizei financiare a dezvăluit o
serie de riscuri inacceptabile care țin de reglementarea actuală a
instituțiilor financiare. În
conformitate cu estimările FMI, pierderile înregistrate în urma crizei de
instituțiile de credit europene între 2007 și 2010 se situează
la aproximativ 1 000 de miliarde EUR sau 8 % din PIB-ul UE.
Pentru a restaura stabilitatea sectorului
bancar și pentru a asigura continuitatea disponibilității
creditelor pentru economia reală, atât UE, cât și statele membre ale
acesteia, au adoptat o gamă largă de măsuri fără
precedent ale căror costuri au fost suportate, în ultimă
instanță, de contribuabili. În acest context, până în octombrie 2010, Comisia a aprobat
ajutoare de stat în valoare de 4 600 de miliarde EUR pentru
instituțiile financiare, din care mai mult de 2 000 de
miliarde EUR au fost efectiv utilizați în 2008 și 2009.
Nivelul sprijinului fiscal acordat
instituțiilor de credit trebuie să fie asociat cu o reformă
solidă care să abordeze deficiențele la nivel de reglementare
identificate în timpul crizei. În
acest sens, Comisia a propus deja o serie de modificări ale
legislației din domeniul bancar, care au intrat în vigoare în 2009 (CRD
II) și 2010 (CRD III). Prezenta
propunere conține elementele elaborate și aprobate la nivel mondial
ale standardelor referitoare la capital și lichidități
aplicabile instituțiilor de credit, cunoscute sub denumirea de Basel III,
și armonizează alte dispoziții din legislația actuală. Soluțiile adoptate în materie de
reglementare sunt explicate în detaliu în secțiunea 5 de mai jos.
Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European
și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și
exercitarea activității instituțiilor de credit conține
dispoziții vizând în mod direct accesul la activitatea instituțiilor
de credit (precum dispozițiile care reglementează autorizarea
activității, exercitarea libertății de stabilire, competențele
autorităților de supraveghere din statele membre de origine și
din statele membre gazdă în acest domeniu, precum și procesul de
analiză prudențială a instituțiilor de credit). Aceste elemente sunt incluse în propunerea de
directivă privind accesul la activitatea instituțiilor de credit
și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit
și a societăților de investiții, împreună cu care
prezenta propunere formează un pachet. Totuși, în Directiva 2006/48/CE și, în special, în anexele
sale sunt prevăzute, de asemenea, norme prudențiale. În vederea apropierii dispozițiilor
legislative care rezultă din transpunerea Directivelor 2006/48/CE
și 2006/49/CE în legislația națională și pentru a
asigura că acestora li se aplică direct aceleași norme prudențiale,
lucru esențial pentru buna funcționare a pieței interne, aceste
norme prudențiale fac obiectul prezentei propuneri de regulament.
În scopul clarității, prezenta
propunere unifică de asemenea dispozițiile în materie de supraveghere
prudențială aplicabile instituțiilor de credit cu cele
aplicabile societăților de investiții, acestea din urmă
făcând obiectul Directivei 2006/49/CE.

1.1.1.
Problemele abordate – elemente noi în cadrul Basel
III

Propunerea este concepută pentru a aborda
deficiențele în materie de reglementare în următoarele domenii:
Administrarea riscului de lichiditate
(partea a șasea): Criza a demonstrat că practicile existente de administrare a
riscului de lichiditate nu permit să se ia pe deplin în calcul riscurile
asociate securitizării de tip „originate-to-distribute”, utilizării
de instrumente financiare complexe și dependenței de finanțarea
interbancară (wholesale funding) prin instrumente cu scadență pe
termen scurt. Acest lucru a
contribuit la falimentul mai multor instituții financiare și a
subminat grav soliditatea financiară a altora, constituind o
amenințare la adresa stabilității financiare și impunând
necesitatea unor ajutoare publice. În
timp ce o serie de state membre impun în prezent anumite standarde de
reglementare cantitativă pentru lichiditate, nu există la nivelul UE
un cadru de reglementare suficient de armonizat și explicit privind
nivelurile adecvate de lichiditate pe termen scurt și pe termen lung. Diversitatea standardelor naționale actuale
afectează comunicarea dintre autoritățile de supraveghere
și impune costuri suplimentare de raportare pentru instituțiile
transfrontaliere.
Definiția capitalului (partea a doua
titlul I): Instituțiile
financiare au intrat în criză cu capital insuficient din punctul de vedere
al cantității și calității. Având în vedere riscurile asumate, multe instituții nu
dețineau cantități suficiente de instrumente de capital de cea
mai bună calitate, care pot absorbi pierderile în mod eficient pe
măsură ce apar și care permit instituției să își
continue activitatea. Instrumentele
hibride de capital de rangul 1 (hibrizi), despre care se considera anterior
că pot absorbi pierderile asigurând continuitatea activității,
nu s-au dovedit a fi eficiente în practică. Instrumentele de capital de rangul 2 nu au fost în măsură
să își îndeplinească funcția de a absorbi pierderile
odată ce o instituție a devenit insolvabilă, deoarece adesea
instituțiile nu au fost lăsate să intre în faliment. Calitatea instrumentelor de capital necesare
pentru a absorbi pierderile neprevăzute în urma riscurilor aferente
portofoliului de tranzacționare s-a dovedit a fi la fel de ridicată
ca și pentru riscurile din afara portofoliului de tranzacționare, iar
instrumentele de capital de rangul 3 s-au dovedit a nu fi de o calitate
suficient de bună. Pentru a
proteja stabilitatea financiară, guvernele multor țări au oferit
un sprijin fără precedent sectorului bancar. Insuficienta armonizare la nivelul UE a definiției capitalului a
fost un catalizator pentru această situație, statele membre adoptând
abordări diferite cu privire la elementele de capital care ar trebui
incluse în sau excluse din fondurile proprii. În combinație cu faptul că indicatorii prevăzuți de
reglementările în vigoare nu reflectau cu exactitate capacitatea
reală a unei instituții de a absorbi pierderile, aceasta a compromis
capacitatea pieței de a evalua corect și consecvent solvabilitatea
instituțiilor din UE. Acest
lucru, la rândul său, a amplificat instabilitatea financiară în UE.

Riscul de credit al contrapartidei (partea
a treia titlul II capitolul 6): Criza a dezvăluit o serie de carențe ale reglementării
actuale a riscului de credit al contrapartidei care decurge din
activitățile de finanțare cu instrumente financiare derivate,
acorduri de răscumpărare și titluri de valoare. Aceasta a arătat că dispozițiile
actuale nu au asigurat buna gestionare și capitalizarea adecvată a
acestui tip de risc. Normele actuale
nu au oferit suficiente stimulente pentru ca, în cazul contractelor cu
instrumente financiare derivate OTC compensate bilateral, să se
treacă la o compensare multilaterală prin intermediul unor
contrapartide centrale.
Opțiuni, drepturi și armonizare
(întregul regulament): În 2000, șapte directive bancare au fost înlocuite cu o
singură directivă. Această
directivă a fost reformată în 2006, odată cu introducerea cadrului
Basel II în UE. Ca urmare,
dispozițiile sale actuale includ un număr semnificativ de
opțiuni și drepturi. În
plus, statele membre au fost autorizate să impună norme mai stricte
decât cele prevăzute de directivă. Drept rezultat, există numeroase divergențe care
îngreunează activitatea societăților transfrontaliere și care creează, de asemenea,
neclaritate juridică și un mediu concurențial inechitabil.

1.1.2.
Obiectivele propunerii

Obiectivul central al prezentei
inițiative este să se garanteze consolidarea eficacității
reglementării capitalului instituțiilor în UE și limitarea
prociclicității sistemului financiar și a efectelor adverse
asupra protecției deponenților, menținând în același timp
poziția competitivă a sectorului bancar european.

1.2.
Contextul general

Criza financiară a determinat un vast
efort, atât la nivelul UE, cât și la nivel internațional, de
elaborare a unor politici eficiente pentru soluționarea problemelor
fundamentale care au stat la baza ei. Un grup la nivel înalt prezidat de dl de Larosière a formulat
recomandări de reformare a supravegherii și reglementării
financiare în Europa. Aceste
recomandări au fost dezvoltate într-o comunicare a Comisiei în martie
2009. Prezenta propunere conține
numeroase revizuiri ale politicilor din domeniu care sunt enumerate în planul
de acțiune detaliat inclus în comunicarea menționată.
La nivel mondial, declarația G20 din 2
aprilie 2009 conține angajamentul de a aborda criza cu eforturi
consecvente la nivel internațional, în vederea
îmbunătățirii cantității și calității
capitalului în sistemul bancar, a introducerii unei măsuri suplimentare
independente de riscuri pentru limitarea acumulării efectului de levier, a
elaborării unui cadru pentru rezerve de lichidități mai solide în
cadrul instituțiilor financiare și a implementării
recomandărilor Consiliului pentru Stabilitate Financiară (Financial
Stability Board - FSB) pentru atenuarea prociclicității.
Ca răspuns la mandatul acordat de G-20,
în septembrie 2009 Grupul guvernatorilor băncilor centrale și al
directorilor organismelor de supraveghere (Group of Central Bank Governors
and Heads of Supervision - GHOS), organismul de coordonare al Comitetului
de la Basel pentru supraveghere bancară (Basel Committee on Banking
Supervision - BCBS)[1],
a convenit cu privire la o serie de măsuri de consolidare a
reglementării sectorului bancar. Aceste măsuri au fost aprobate de FSB și de liderii G-20 în
cadrul summitului de la Pittsburgh din 24-25 septembrie 2009.
În decembrie 2010, BCBS a publicat noi
standarde detaliate de reglementare la nivel internațional privind
adecvarea capitalului și lichiditatea instituțiilor de credit,
cunoscute sub denumirea colectivă de Basel III. Prezenta propunere este corelată direct cu standardele de
reglementare incluse în Basel III.
Comisia, în calitatea sa de observator în
cadrul BCBS, a lucrat în strânsă cooperare cu BCBS la elaborarea acestor
standarde, inclusiv la evaluarea impactului lor. Prin urmare, măsurile propuse reflectă cu fidelitate
principiile Basel III. În scopul
atingerii dublului obiectiv de ameliorare a rezilienței sistemului
financiar mondial și de asigurare a egalității condițiilor
de concurență, este indispensabil ca aceste cerințe
prudențiale mai robuste să se aplice cu consecvență în
întreaga lume.
În același timp, în procesul de elaborare
a prezentei propuneri legislative, Comisia a făcut eforturi deosebite
pentru garantarea faptului că anumite particularități și
probleme europene majore sunt abordate în mod adecvat. În acest context, trebuie reamintit
faptul că, în UE, spre deosebire de alte economii importante, aplicarea
principiilor de reglementare convenite la nivel mondial sub auspiciile BCBS nu
este limitată numai la băncile care desfășoară
activități pe plan internațional. Aceste standarde se aplică în UE la nivelul întregului sector
bancar, acoperind toate instituțiile de credit și, în general, de
asemenea, societățile de investiții. După cum se explică mai detaliat în secțiunea 4.2, UE a
considerat dintotdeauna că numai o astfel de abordare ar asigura
condiții de concurență cu adevărat egale în UE, maximizând,
în același timp, beneficiile colaterale ale stabilității
financiare.
Acesta este unul dintre motivele care
justifică introducerea anumitor adaptări ale principiilor Basel III,
care ar aborda în mod corespunzător particularitățile și
problemele europene. Totuși,
respectivele adaptări rămân consecvente cu natura și obiectivele
reformei Basel III.
Într-un context mai larg, ar trebui remarcat
faptul că una dintre prioritățile Comisiei în procesul de
reformă a reglementării serviciilor financiare din UE a fost aceea de
a se asigura că sectorul bancar este în măsură să își
îndeplinească obiectivul fundamental, și anume de a acorda
împrumuturi pentru economia reală și de a furniza servicii pentru
cetățenii și societățile comerciale din Europa. În
acest sens, Comisia a adoptat la 18 iulie o recomandare privind accesul la un
cont de plăți de bază[2].

2.
Rezultatele consultării părților interesate și
ale evaluării impactului
2.1.
Consultarea părților interesate

Serviciile Comisiei au urmărit
îndeaproape și au participat la lucrările forumurilor
internaționale, în special BCBS, responsabil cu dezvoltarea cadrului Basel
III. Comitetul bancar european (European
Banking Committee - EBC), Comitetul european al inspectorilor bancari (Committee
of European Banking Supervisors - CEBS) și succesoarea acestuia din
2011, Autoritatea bancară europeană (ABE), au fost intens implicate
și consultate. Punctele lor de
vedere au contribuit la pregătirea prezentei propuneri și a
evaluării impactului care o însoțește.

2.1.1.
CEBS

CEBS a realizat un vast studiu de impact
cantitativ (QIS) privind impactul prezentei propuneri legislative asupra
sectorului bancar din UE. La studiu
au participat 246 de instituții de credit. CEBS a organizat, de asemenea, o consultare publică extinsă
și în octombrie 2008 a prezentat un aviz tehnic referitor la
opțiunile și drepturile naționale.

2.1.2.
Grupul de lucru CRD

În domeniul opțiunilor și
drepturilor naționale, între 2008 și 2011, serviciile Comisiei au
organizat șase reuniuni ale Grupului de lucru pentru Directiva privind
cerințele de capital (Capital Requirements Directive Working Group
- CRDWG), ai cărui membri sunt numiți de EBC. În plus, subgrupurile CRDWG specializate pe problematica
lichidităților, a definirii capitalului, a ratei efectului de levier
și a riscului de credit al contrapartidei au efectuat și ele
lucrări la un nivel mult mai tehnic.

2.1.3.
Alte consultări publice

Comisia a realizat patru consultări
publice în 2009, 2010 și 2011, care acoperă toate elementele
prezentei propuneri. În aprilie 2010,
serviciile Comisiei au organizat o audiere publică deschisă pe tema
prezentei propuneri la care au participat toate grupurile părților
interesate.
Răspunsurile primite în cadrul
consultărilor publice și opiniile exprimate în cursul audierii
publice se reflectă în raportul privind evaluarea impactului care
însoțește propunerea. Răspunsurile
individuale sunt disponibile pe site-ul web al Comisiei.
În plus, Comisia a organizat consultări
separate cu sectorul de profil, inclusiv cu grupul de experți pe probleme
bancare (Group of Experts in Banking Issues - GEBI) instituit de
Comisie, cu diferite asociații și instituții individuale din
sectorul bancar din UE.

2.2.
Evaluarea impactului

În total, au fost evaluate și comparate
27 de opțiuni de politică în vederea soluționării
diverselor probleme identificate[3]. În tabelul de mai jos sunt enumerate diferitele
opțiuni luate în considerare în cadrul fiecărui set de politici
și sunt clasificate în funcție de eficacitatea[4] și eficiența[5] lor în ceea ce privește
realizarea obiectivelor politice relevante pe termen mai lung. Opțiunile preferate, identificate pe baza
acestei clasificări, sunt prezentate și discutate în continuare în
cadrul acestei secțiuni.
 Set de opțiuni politice || Opțiuni politice || Criterii de comparație a opțiunilor politice
 Eficacitatea || Eficiența
 O mai bună adecvare a cerințelor de capital || Consolidarea administrării riscurilor băncilor || Prevenirea arbitrajului în reglementare || Îmbunătățirea clarității juridice || Reducerea obligațiilor de conformare || Asigurarea unor condiții egale de concurență || Consolidarea cooperării și convergenței în procesul de supraveghere || Alinierea cerințelor prudențiale pentru IFIS la riscurile pe care le prezintă || Reducerea caracterului prociclic al cerințelor de capital și al celor referitoare la provizioane
 Lichiditate Indicatorul de lichiditate imediată (Liquidity Coverage ratio – LCR) || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 3
 Introducerea LCR așa cum se specifică în consultarea publică din februarie 2010 || 2 || 2 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 1
 Introducerea LCR adoptat de Comitetul de la Basel, în urma unei perioade de observație || 1 || 1 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 2
 Lichiditate – Indicatorul de finanțare netă stabilă (Net Stable Funding ratio – NSFR) || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 3
 Introducerea NSFR așa cum se specifică în consultarea publică din februarie 2010 || 2 || 2 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 2
 Introducerea NSFR adoptat de Comitetul de la Basel, în urma unei perioade de observație || 1 || 1 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 1
 Eligibilitatea instrumentelor de capital și aplicarea de adaptări în materie de reglementare || Menținerea abordării actuale || 5 || 5 || 5 ||   ||   || 5 ||   || 5 || 5 || 5
 Modificarea exclusivă a criteriilor de eligibilitate specificate în cadrul consultării publice din februarie 2010 || 4 || 4 || 4 ||   ||   || 4 ||   || 4 || 4 || 4
 Modificarea criteriilor de eligibilitate și introducerea de adaptări în materie de reglementare specificate în cadrul consultării publice din februarie 2010 || 1-3 || 1-3 || 1-3 ||   ||   || 2-3 ||   || 1 || 1-3 || 3
 Modificarea criteriilor de eligibilitate și introducerea de adaptări în materie de reglementare bazate pe abordarea Basel || 1-3 || 1-3 || 1-3 ||   ||   || 2-3 ||   || 2-3 || 1-3 || 2
 Modificarea criteriilor de eligibilitate și introducerea de adaptări în materie de reglementare bazate pe abordarea Basel, cu unele ajustări pentru a ține cont de specificul UE || 1-3 || 1-3 || 1-3 ||   ||   || 1 ||   || 2-3 || 1-3 || 1
 Riscul de credit al contrapartidei (Counterparty credit risk - CCR) || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 ||   ||   ||   ||   ||   || 3 || 3 || 3
 Sporirea cerințelor în materie de CCR || 2 || 2 ||   ||   ||   ||   ||   || 2 || 2 || 2
 Sporirea cerințelor în materie de CCR și diferențierea tratamentului expunerilor față de contrapartide centrale || 1 || 1 ||   ||   ||   ||   ||   || 1 || 1 || 1
 Rata efectului de levier || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 3 || 3
 Introducerea ratei efectului de levier așa cum se specifică în consultarea publică din februarie 2010 || 2 || 2 ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 2 || 2
 Realizarea unei monitorizări extensive a ratei efectului de levier || 1 || 1 ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 1 || 1
 Rezervele de capital || Menținerea abordării actuale || 4 || 4 ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 4 || 4
 Rezerve de conservare a capitalului || 1-2 || 1-3 ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 3 || 2-3
 Rezerve de capital anticiclice || 3 || 1-3 ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 1-2 || 2-3
 Rezerve de capital mixte || 1-2 || 1-3 ||   ||   ||   ||   ||   ||   || 1-2 || 1
 Cadru de reglementare unic || Menținerea abordării actuale ||   ||   || 4 || 4 || 4 || 4 || 4 ||   ||   || 4
 Armonizare minimă ||   ||   || 3 || 3 || 1-3 || 3 || 3 ||   ||   || 1-3
 Armonizare maximă ||   ||   || 1-2 || 1 || 1-3 || 1 || 1 ||   ||   || 1-3
 Armonizare maximă cu unele excepții ||   ||   || 1-2 || 2 || 1-3 || 2 || 2 ||   ||   || 1-3
 Alegerea unui instrument de politică || Modificarea CRD ||   ||   || 2 || 2 || 2 ||   || 2 ||   ||   || 2
 Limitarea domeniului de aplicare al CRD și propunerea unui regulament ||   ||   || 1 || 1 || 1 ||   || 1 ||   ||   || 1
Scară de
ierarhizare a opțiunilor: 1 = cea mai eficace/eficientă, 5 = cea mai
puțin eficace/eficientă

2.2.1.
Descrierea măsurilor

Administrarea riscului de lichiditate
(partea a șasea): Pentru a îmbunătăți reziliența pe termen scurt a
profilului riscurilor de lichiditate al instituțiilor financiare, în 2015
se va introduce un indicator de lichiditate (Liquidity Coverage Ratio -
LCR) după o perioadă de observație și analiză. LCR ar impune instituțiilor să
dispună de o rezervă de active lichide „de înaltă calitate” care
să corespundă cu ieșirile nete de lichidități în
decursul unei perioade de 30 de zile. Ieșirile acoperite (numitorul) ar reflecta atât șocurile
specifice instituției, cât și pe cele sistemice care pot fi estimate
pe baza circumstanțelor reale din timpul crizei financiare mondiale. Dispozițiile privind lista activelor lichide
de înaltă calitate (numărătorul) care să acopere aceste
ieșiri trebuie să garanteze înalta calitate a activelor respective în
termeni de credit și de lichiditate. Pe baza definiției LCR incluse în acordul Basel III, se
estimează că respectarea acestei cerințe în UE va antrena o
creștere netă anuală a PIB între 0,1 % și 0,5 %,
datorită reducerii frecvenței preconizate a crizelor sistemice.

Pentru soluționarea problemelor de
finanțare care rezultă din asimetriile de scadență dintre
active și pasive, Comisia intenționează să propună
introducerea în 2018 a unui indicator de finanțare netă stabilă
(Net Stable Funding Ratio - NSFR) după o perioadă de
observație și analiză. NFRS ar impune instituțiilor să mențină o
structură de finanțare solidă pe perioada unui an în
eventualitatea unei situații de criză extinsă care ar afecta
societatea în mod specific, cum ar fi o diminuare drastică a
rentabilității sau solvabilității sale. În acest scop, activele finanțate în prezent
și orice obligații contingente de finanțare ar trebui să
fie compensate într-o anumită măsură prin surse de finanțare
stabilă.
Definiția capitalului (partea a doua): Propunerea se bazează
pe modificările aduse CRD2 pentru a întări și mai mult
criteriile de eligibilitate a instrumentelor de capital. În plus, aceasta armonizează semnificativ ajustările operate
la nivelul contabilizării capitalurilor proprii în vederea stabilirii
cantității de capital de reglementare care este prudent să fie
recunoscută în scopuri de reglementare. Această nouă definiție armonizată ar crește în
mod semnificativ cantitatea de capital de reglementare pe care trebuie să
o dețină instituțiile.
Noile cerințe de capital de reglementare
în condiții de continuitate a activității – capital comun de
rangul 1 și capital de rangul 1 – ar fi puse în aplicare treptat în
perioada 2013 - 2015. Noile
ajustări prudențiale ar fi, de asemenea, introduse treptat, într-un
ritm de 20 % pe an începând din 2014, pentru a atinge 100 % în 2018. De asemenea, în cazul anumitor instrumente de
capital s-ar aplica, pe o perioadă de 10 ani, clauze de păstrare a
drepturilor obținute, pentru asigurarea unei tranziții fără
probleme la noile norme.
Riscul de credit al contrapartidei (partea
a treia titlul II capitolul 6): Cerințele de administrare și de capitalizare a riscului de
credit al contrapartidei vor fi consolidate. Instituțiile vor face obiectul unor cerințe de capital
suplimentare pentru eventualele pierderi asociate cu deteriorarea
bonității unei contrapartide. Această măsură ar promova bune practici în administrarea
acestui gen de riscuri și, prin recunoașterea acoperirii sale, ar
permite instituțiilor să atenueze impactul acestei cerințe de
capital. Ponderile de risc pentru
expunerile față de instituțiile financiare vor fi crescute în
raport cu expunerile față de sectorul societăților
nefinanciare. Se estimează
că această modificare va încuraja diversificarea riscului de
contrapartidă în rândul instituțiilor mai mici și, în general,
va contribui la o interdependență mai redusă între
instituțiile mari sau cu importanță sistemică. Propunerea ar spori, de asemenea, stimulentele
pentru compensarea instrumentelor OTC prin contrapartide centrale. Se preconizează că aceste propuneri vor
afecta în principal cele mai mari instituții din UE, deoarece riscul de
credit al contrapartidei este relevant numai pentru băncile cu un volum
semnificativ de activități de finanțare cu instrumente
financiare derivate OTC și titluri de valoare.
Rata efectului de levier (partea 7): În vederea limitării
acumulării unui efect de levier excesiv în bilanțurile
instituțiilor de credit și ale societăților de
investiții și, prin urmare, în vederea reducerii caracterului
prociclic al creditării, Comisia propune să se introducă, de
asemenea, o rată a efectului de levier independentă de riscuri. După cum s-a convenit în cadrul Comitetului
de la Basel pentru supraveghere bancară (BCBS), acesta va fi introdus ca
instrument pentru procesul de supraveghere a instituțiilor. Impactul efectului de levier va fi monitorizat în
vederea transformării sale într-o măsură obligatorie din primul
pilon, în 2018, în urma revizuirii și calibrării sale adecvate, în
conformitate cu acordurile internaționale.
Cadrul de reglementare unic (întregul
regulament): Propunerea armonizează abordările naționale divergente
în materie de supraveghere prin eliminarea aproape integrală a
opțiunilor și a drepturilor. Sunt exceptate anumite domenii specifice bine definite, în care
divergențele se datorează unor considerații de evaluare a
riscurilor, caracteristicilor pieței sau ale produselor și cadrelor
juridice ale statelor membre, ceea ce permite statelor membre să adopte
norme mai stricte.

2.2.2.
Instrumentul de politică

Prezenta propunere separă în mod eficient
cerințele prudențiale de celelalte două domenii ale Directivei
2006/48/CE și Directivei 2006/49/CE, și anume autorizarea și
supravegherea permanentă care ar continua să îmbrace forma unei
directive împreună cu care prezenta propunere formează un pachet
legislativ. Această separare
reflectă diferențele din punctul de vedere al obiectului, naturii
și destinatarilor acestor dispoziții.

2.2.3.
Impactul cumulat al pachetului legislativ

În completarea propriei sale evaluări a
impactului cadrului Basel III, Comisia a analizat o serie de studii elaborate
atât în sectorul public, cât și în cel privat. Principalele rezultate pot fi rezumate astfel:
Se estimează că prezenta propunere,
împreună cu CRD III, va duce la o creștere a activelor ponderate la
risc de 24,5 % pentru marile instituții de credit și de numai
4,1 % pentru instituțiile de credit mici. Noile fonduri proprii care trebuie colectate în temeiul cerinței
nou introduse și al rezervei de conservare se estimează că vor
atinge 84 de miliarde EUR până în 2015 și 460 de miliarde EUR
până în 2019.
La nivelul UE, propunerea aduce beneficii
economice evidente pe termen lung, sub forma unei creșteri anuale a PIB
cuprinse între 0,3 % și 2 %. Aceste avantaje decurg din diminuarea frecvenței preconizate
și a probabilității viitoarelor crize sistemice.
Se estimează că propunerea va reduce
cu 29 % până la 89 % probabilitatea unei crize bancare sistemice
în șapte state membre dacă instituțiile de credit ating o
rată a capitalului total de cel puțin 10,5 %.
În plus, creșterea capitalului, inclusiv
constituirea rezervei de capital anticiclice, și cerințele de
lichiditate trebuie, de asemenea, să reducă amplitudinea ciclurilor
economice normale. Acest lucru este
deosebit de important pentru întreprinderile mici și mijlocii, care sunt
relativ mai dependente de finanțarea pusă la dispoziție de
instituțiile de credit pe toată durata unui ciclu economic decât
întreprinderile mari.

2.2.4.
Sarcina administrativă

Instituțiile cu activități
transfrontaliere mai extinse ar beneficia cel mai mult în urma armonizării
dispozițiilor naționale în vigoare, deoarece aceasta ar antrena
economii din diminuarea constrângerilor administrative care ar trebui să
le reducă sarcinile ce decurg din măsurile Basel III.

3.
Monitorizare și Evaluare

Modificările propuse sunt legate de
Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE anterioare prezentului regulament. În consecință, atât elementele
directivei precedente, cât și noile elemente introduse de prezentul
regulament vor fi monitorizate îndeaproape. Monitorizarea ratei efectului de levier și noile măsuri în
materie de lichidități vor face obiectul unei examinări atente
pe baza datelor statistice culese în conformitate cu dispozițiile din
prezenta propunere. Monitorizarea
și evaluarea vor fi asigurate atât la nivelul UE [ABE/BCE (Banca
Centrală Europeană)], cât și la nivel internațional (BCBS).

4.
Elementele juridice ale propunerii
4.1.
Temei juridic

Articolul 114 alineatul (1) din Tratatul
privind funcționarea Uniunii Europene constituie temeiul juridic pentru un
regulament care instituie dispoziții uniforme cu privire la
funcționarea pieței interne. Întrucât propunerea pentru Directiva [inserat de OP] reglementează
accesul la activitatea instituțiilor credit și a
societăților de investiții și se bazează pe articolul
53 din TFUE, necesitatea de a separa aceste norme de normele referitoare la
modul în care sunt efectuate aceste activități justifică
utilizarea unui nou temei juridic pentru acestea din urmă.
Cerințele prudențiale definesc
criteriile de evaluare a riscului legat de anumite activități bancare
și fondurile necesare pentru a contracara riscurile respective. Ca atare, acestea nu reglementează accesul
la activitățile legate de atragerea de depozite, ci modul în care se
desfășoară aceste activități în vederea
asigurării protecției deponenților și a
stabilității financiare. Regulamentul
propus raționalizează cerințele prudențiale pentru
instituțiile de credit și societățile de investiții,
care sunt prevăzute în prezent de două directive diferite
(Directiva 2006/48/CE și Directiva 2006/49/CE), prin intermediul
unui instrument juridic unic care simplifică în mod considerabil cadrul
legal aplicabil.
Așa cum s-a arătat mai sus
(secțiunile 1.1.1 și 2.2.1), dispozițiile actuale includ un
număr semnificativ de opțiuni și drepturi și permit
statelor membre să impună norme mai stricte decât cele prevăzute
de Directiva 2006/48/CE și de Directiva 2006/49/CE. Acest lucru are ca rezultat un nivel ridicat de divergență
care poate deveni o problemă pentru stabilitatea financiară, așa
cum demonstrează secțiunea 1.1.1 de mai sus, și care poate, de
asemenea, să împiedice prestarea de servicii transfrontaliere și
stabilirea în alte state membre, deoarece de fiecare dată când o
instituție dorește să inițieze operațiuni într-un alt
stat membru, aceasta trebuie să evalueze un set de norme diferite. Acest lucru creează condiții de
inegalitate care acționează ca o frână pentru piața
internă și care constituie, în același timp, o sursă de
incertitudine juridică. Deoarece
ultimele codificări și reformări nu au condus la o reducere a
divergențelor, este necesar să se adopte un regulament în scopul de a
institui norme uniforme în toate statele membre pentru asigurarea bunei
funcționări a pieței interne.
Definirea cerințelor prudențiale sub
forma unui regulament ar garanta că aceste cerințe vor fi direct
aplicabile instituțiilor și
ar asigura condiții de concurență echitabile prin prevenirea
introducerii unor cerințe naționale diferite în urma transpunerii
unei directive. Regulamentul propus
ar demonstra în mod clar că instituțiile respectă aceleași
norme pe toate piețele din UE, ceea ce ar spori, de asemenea, încrederea
în stabilitatea instituțiilor pe întregul teritoriu al UE. Un regulament ar permite, de asemenea, Uniunii
Europene să pună în aplicare orice schimbări viitoare mai rapid,
deoarece modificările se pot aplica aproape imediat după adoptare. Acest lucru ar permite UE să respecte
termenele limită de implementare convenite la nivel internațional
pentru a ține pasul cu principalele evoluții de pe piață.

4.2.
Subsidiaritate

În conformitate cu principiile
subsidiarității și proporționalității
prevăzute la articolul 5 din TFUE, obiectivele acțiunii propuse nu
pot fi atinse într-o măsură suficientă de statele membre,
așadar pot fi realizate mai bine la nivelul UE. Prevederile acesteia nu depășesc ceea ce este necesar pentru
atingerea obiectivelor urmărite. Numai o acțiune la nivelul UE poate garanta că
instituțiile și societățile de investiții care
își desfășoară activitatea în mai multe state membre sunt
supuse acelorași cerințe prudențiale și poate astfel
asigura condiții de concurență echitabile, reducerea
complexității în materie de reglementare, evitarea costurilor
nejustificate de asigurare a conformității pentru
activitățile transfrontaliere și promovarea unei mai bune
integrări pe piața UE, precum și eliminarea
posibilităților de arbitraj de reglementare. Acțiunea la nivelul UE asigură totodată un nivel ridicat
de stabilitate financiară în interiorul Uniunii. Aceasta se coroborează cu faptul că cerințele
prudențiale prevăzute de noua propunere sunt înscrise în
legislația UE de peste 20 de ani.
Articolul 288 din TFUE oferă
posibilitatea de a alege între diferite instrumente legislative. Prin urmare, un regulament trebuie să
respecte principiul subsidiarității în același mod ca și
alte instrumente legislative. Trebuie
menținut echilibrul dintre subsidiaritate și alte principii
prevăzute de tratate, cum ar fi libertățile fundamentale. Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE
sunt în mod formal destinate statelor membre însă, în cele din urmă,
ele se adresează întreprinderilor. Un regulament creează condiții de concurență
echitabile, deoarece este direct aplicabil și nu este nevoie să se
evalueze legislația din alte state membre înainte de începerea unei
afaceri deoarece normele sunt identice, fapt care se traduce printr-o sarcină administrativă mai
mică pentru instituții. Întârzierile
în ceea ce privește transpunerea directivelor pot fi, de asemenea, evitate
prin adoptarea unui regulament.

4.3.
Rolul ABE și conformitatea cu articolele 290
și 291 din TFUE

În peste 50 dintre dispozițiile
conținute de prezenta propunere, ABE are obligația de a transmite
Comisiei standarde tehnice de reglementare și de punere în aplicare în
vederea precizării criteriilor prevăzute de o serie de
dispoziții ale prezentului regulament și în scopul garantării
aplicării sale uniforme. Comisia
este abilitată să le adopte ca acte delegate și de punere în
aplicare.
La 23 septembrie 2009, Comisia a
adoptat propunerile de regulamente de instituire a ABE, AEAPO (Autoritatea
europeană pentru asigurări și pensii ocupaționale) și
AEVMP (Autoritatea europeană pentru valori mobiliare și piețe)[6]. Comisia dorește să reamintească aici declarațiile
pe care le-a făcut în legătură cu articolele 290 și 291 din
TFEU la adoptarea acestor regulamente: „În ceea ce privește procesul de adoptare a standardelor de
reglementare, Comisia subliniază caracterul unic al sectorului serviciilor
financiare, rezultând din structura Lamfalussy și recunoscut în mod
explicit în declarația nr. 39 anexată la TFUE. Cu toate acestea, Comisia are îndoieli majore în ceea ce privește
conformitatea restricțiilor asupra rolului său în adoptarea actelor
delegate și a măsurilor de punere în aplicare cu articolele 290
și 291 din TFUE.”

4.4.
Interacțiunea și coerența dintre elementele
pachetului

Prezentul regulament și propunerea de
directivă [inserat de OP] formează un pachet. Acest pachet înlocuiește Directivele 2006/48/CE și
2006/49/CE. Aceasta înseamnă
că atât directiva, cât și regulamentul abordează fiecare atât
instituțiile de credit, cât și societățile de
investiții. În prezent, acestea
din urmă sunt doar „anexate” la Directiva 2006/48/CE prin Directiva
2006/49/CE. O mare parte din aceasta
conține doar trimiteri la Directiva 2006/48/CE. Unirea dispozițiilor aplicabile celor două tipuri de
organizații ar crește prin urmare claritatea respectivelor
dispoziții. De asemenea, anexele
voluminoase la Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE vor fi integrate în
partea dispozitivă, simplificând astfel aplicarea lor.
Reglementările prudențiale direct
aplicabile instituțiilor fac parte din propunerea de regulament. În propunerea de directivă rămân
dispozițiile privind autorizarea instituțiilor de credit, exercitarea
libertății de stabilire și libera circulație a serviciilor. Societățile de investiții nu sunt
vizate, deoarece drepturile și obligațiile corespunzătoare sunt
reglementate de Directiva 2004/39/CE („MiFiD”). Principiile generale de supraveghere a instituțiilor, care se
adresează statelor membre și necesită transpunere și
exercitarea unei puteri discreționare, vor rămâne, de asemenea, în
cadrul directivei. Aceste principii
vizează în special schimbul de informații, repartizarea sarcinilor
între autoritățile de supraveghere din țara de origine și
cele din țara gazdă și exercitarea competențelor de
sancționare (care vor fi nou introduse). Directiva va conține dispozițiile care reglementează
supravegherea prudențială a instituțiilor de către
autoritățile competente din statele membre. Aceste dispoziții completează cerințele prudențiale
generale prevăzute în regulament pentru instituții prin măsuri
individuale care sunt stabilite de autoritățile competente în urma
analizei prudențiale continue a fiecărei instituții de credit
și societăți de investiții în parte. Gama măsurilor de supraveghere va fi prevăzută în
directivă, deoarece autoritățile competente trebuie să
aibă posibilitatea de a-și exercita puterea de apreciere în ceea ce
privește măsurile care trebuie aplicate. Este vorba în special de procesele interne din cadrul unei
instituții, vizând în mod deosebit administrarea riscurilor și
obligațiile în materie de guvernanță corporativă nou
introduse.

5.
Explicarea detaliată a propunerii și comparația cu
Basel III

Pentru a asigura o aplicare echilibrată a
acordului Basel III la instituțiile din UE, Comisia a trebuit să
aleagă dintr-o serie de opțiuni de reglementare, explicate în
prezentul capitol.

5.1.
Armonizare maximă (întregul regulament)

Pentru realizarea unui cadru de reglementare
cu adevărat unic este necesar un grad maxim de armonizare. Adoptarea de către statele membre a unor
cerințe mai stricte, însă inadecvate și necoordonate, ar putea
avea drept rezultat transferarea expunerilor-suport și a riscurilor
aferente către sectorul bancar paralel sau de la un stat membru al UE la
altul.
Mai mult, evaluările impactului realizate
de Comitetul de la Basel și de Comisia Europeană se bazează pe
ratele specifice de capital adoptate. Este incert care ar fi impactul potențial în termeni de costuri
și creștere economică în cazul unor cerințe de capital mai
mari în unul sau mai multe state membre, care ar putea fi extinse prin
intermediul unui mecanism de tip „race to the top” (uniformizare la un
nivel superior) pe întregul teritoriu al UE.
În cazul în care este nevoie de cerințe
prudențiale mai stricte la nivelul UE, trebuie să existe
modalități de a modifica temporar cadrul unic de reglementare.
Comisia ar putea adopta un act delegat prin care să ridice pentru o
perioadă limitată de timp nivelul cerințelor de capital și
ponderile de risc ale anumitor expuneri sau ar putea impune anumite
cerințe prudențiale mai stricte, pentru toate expunerile sau pentru
expunerile la unul sau mai multe sectoare, regiuni sau state membre, în cazul
în care acest lucru este necesar pentru a răspunde la variațiile
intensității riscurilor microprudențiale și
macroprudențiale, legate de evoluția pieței după intrarea
în vigoare a prezentului regulament, în special la recomandarea sau cu avizul
CERS.
Prezenta propunere și propunerea de
directivă care o însoțește oferă deja autorităților
competente trei posibilități de abordare a problemelor
macroprudențiale la nivel național:
–
pentru împrumuturile garantate cu proprietăți
imobiliare, statele membre pot ajusta cerințele de capital;
–
statele membre pot impune cerințe de capital
suplimentare instituțiilor individuale sau grupurilor de instituții
în cazul în care acest lucru este justificat de circumstanțe specifice, în
cadrul așa-numitului „pilon 2”;
–
statele membre stabilesc nivelul unei rezerve de capital
anticiclice, care să reflecte riscurile macroeconomice specifice într-un
anumit stat membru. Acest lucru ar
modifica cerințele de capital într-o măsură semnificativă.
În plus, statele membre ar fi autorizate
să anticipeze unele dintre noile norme mai stricte având la bază
cadrul Basel III în cursul perioadei de tranziție, și anume să
le implementeze mai repede decât ritmul prevăzut de Basel III.

5.2.
Definiția capitalului (partea a doua)
5.2.1.
Deducerea participațiilor semnificative în
societăți de asigurare și conglomerate financiare

Basel III impune băncilor care își
desfășoară activitatea la nivel internațional să
deducă din fondurile proprii investițiile semnificative în
societățile de asigurare neconsolidate. Această cerință vizează asigurarea faptului că
o bancă nu este autorizată să calculeze în fondurile proprii
capitalul folosit de o filială societate de asigurare. Pentru grupurile care includ activități
bancare sau de investiții și activități de asigurare
semnificative, Directiva 2002/87/CE privind conglomeratele financiare prevede
norme specifice pentru eliminarea „dublei contabilizări” a capitalului. Directiva 2002/87/CE se bazează pe
principiile convenite la nivel internațional pentru abordarea riscurilor
intersectoriale. Prezenta propunere
consolidează modul în care se aplică aceste norme specifice
conglomeratelor financiare în cazul grupurilor bancare și de
investiții, asigurând aplicarea lor riguroasă și
consecventă. Orice
modificări suplimentare necesare vor fi operate cu ocazia revizuirii
Directivei 2002/87/CE care va avea loc în 2012.

5.2.2.
Fonduri proprii de cea mai bună calitate – criterii,
eliminare treptată și păstrarea drepturilor dobândite

În cadrul Basel III, instrumentele de fonduri
proprii de cea mai bună calitate pentru băncile care își
desfășoară activitatea la nivel internațional și care
sunt societăți pe acțiuni pot include doar „acțiuni
ordinare” care respectă criterii stricte. Prezenta propunere pune în aplicare aceste criterii stricte impuse de
cadrul Basel III. Aceasta nu
restrânge forma juridică a elementelor de capital de cea mai înaltă
calitate emise de instituțiile structurate ca societăți pe
acțiuni numai la acțiuni ordinare. Definiția acțiunii ordinare diferă în funcție de
legislația aplicabilă societăților comerciale la nivel
național. Criteriile stricte
prevăzute de prezenta propunere vor garanta că doar instrumentele de
cea mai înaltă calitate vor fi recunoscute ca fiind forma de capital de
reglementare de cea mai bună calitate. În conformitate cu aceste criterii, doar instrumentele care sunt de o
calitate la fel de înaltă ca și acțiunile ordinare ar putea
beneficia de acest tratament. Pentru
a asigura transparența deplină a instrumentelor recunoscute,
propunerea solicită ABE să alcătuiască, să actualizeze
și să publice o listă a tipurilor de instrumente recunoscute.

Cadrul Basel III prevede o perioadă de 10
ani de eliminare treptată a anumitor instrumente emise de alte
societăți decât cele pe acțiuni care nu îndeplinesc noile norme. În concordanță cu modificările
aduse fondurilor proprii de Directiva 2009/111/CE, și având în vedere
necesitatea de a asigura un tratament consecvent pentru diverse forme juridice
de societăți, prezenta propunere (partea zece, titlul I, capitolul 2)
prevede, de asemenea, o perioadă de păstrare a drepturilor dobândite
pentru instrumentele de cea mai bună calitate emise de societăți
pe acțiuni care nu sunt acțiuni ordinare, precum și pentru
conturile de prime de emisiune asociate.
Basel III permite ca instrumentele eliberate
înainte de 12 septembrie 2010 care nu îndeplinesc noile norme să fie
eliminate treptat din capitalul de reglementare, pentru a asigura o
tranziție lină către noile norme. Aceasta este data limită de emisiune pentru a beneficia de regimul
tranzitoriu. Toate instrumentele care
nu îndeplinesc noile norme și care sunt emise după data limită
susmenționată vor fi complet excluse din capitalul de reglementare
din 2013. Prezenta propunere stabilește
data limită de emisiune la data adoptării prezentei propuneri de
către Comisie. Acest lucru este
necesar pentru a se evita aplicarea retroactivă a dispozițiilor
propunerii, care nu ar fi fezabilă din punct de vedere juridic.

5.2.3.
Societăți mutuale, bănci cooperative
și instituții similare

Cadrul Basel III garantează că noile
norme pot fi aplicate instrumentelor de capital de cea mai înaltă calitate
emise de alte societăți decât cele pe acțiuni – de exemplu,
societăți mutuale, bănci cooperative și instituții
similare. Prezenta propunere detaliază aplicarea definiției
capitalului conform cadrului Basel III la instrumentele de capital de cea mai
înaltă calitate emise de alte societăți decât cele pe
acțiuni.

5.2.4.
Interese minoritare și anumite instrumente de capital
emise de filiale

Interesele minoritare constituie elemente de
capital ale anumitor filiale deținute de un acționar minoritar din
afara grupului. Cadrul Basel III
recunoaște interesele minoritare – și anumite elemente de capital de
reglementare emise de filiale - numai în măsura în care aceste filiale
sunt instituții (sau se supun acelorași norme) și capitalul este
utilizat pentru a satisface cerințele de capital și noua rezervă
de conservare a capitalului, o nouă exigență care impune
restricții noi privind plata dividendelor și a anumitor cupoane
și prime. Cealaltă
nouă rezervă de capital – rezerva de capital anticiclică –
reprezintă un important instrument macroprudențial, care poate fi
impus de către autoritățile de supraveghere pentru a modera sau
intensifica împrumuturile în diverse etape ale ciclului de creditare. Prezenta propunere instituie procese solide de
coordonare a utilizării rezervei de capital anticiclice de către
statele membre ale UE. Abordarea
intereselor minoritare și a altor elemente de capital emise de filiale
prevăzută în această propunere permite recunoașterea
rezervei anticiclice în cazul în care se face apel la ea. Aceasta recunoaște importanța rezervei și a capitalului
utilizat pentru atingerea ei și elimină un potențial obstacol în
calea impunerii obligativității acestei rezerve. .

5.2.5.
Deducerea anumitor active privind impozitul amânat
(Deferred Tax Assets DTAs)

Un activ privind impozitul amânat este un
activ din bilanț care poate fi folosit pentru a reduce orice
cheltuială cu impozitul pe profit într-un exercițiu ulterior. Cadrul Basel III prevede că anumite active
privind impozitul amânat nu impun deducerea din capital. Prezenta propunere clarifică faptul că aceste active privind
impozitul amânat le includ pe acelea care se pot converti automat într-o
creanță asupra statului în cazul în care societatea
înregistrează pierderi; aceste active nu trebuie deduse, dacă este
garantată capacitatea lor de a absorbi pierderile atunci când este
necesar.

5.3.
Tratamentul expunerilor specifice (partea a treia,
titlul II, capitolul 2)
5.3.1.
Tratamentul expunerilor la IMM-uri

În conformitate cu actuala legislație a
UE, băncile pot beneficia de ponderi de risc preferențiale aplicate
expunerilor la IMM-uri. Se prevede
menținerea acestui tratament preferențial atât în cadrul Basel III,
cât și în proiectul de propunere. Aplicarea unor cerințe de capital mai avantajoase pentru
expunerile la IMM-uri ar necesita în prealabil o revizuire a cadrului
internațional Basel. Această
chestiune face obiectul unei clauze de revizuire în cadrul propunerii.
Este esențial ca ponderile de risc pentru
împrumuturile acordate IMM-urilor să fie evaluate cu atenție. Din acest motiv, ABE este invitată să
analizeze ponderile de risc actuale și să întocmească, până
la data de 1 septembrie 2012, un raport de evaluare a posibilităților
de reducere, plecând de la un scenariu cu o reducere de o treime în raport cu
situația actuală. În acest
context, Comisia intenționează să transmită un raport
Parlamentului European și Consiliului cu privire la această
analiză și să prezinte propuneri legislative de revizuire a
ponderii de risc pentru expunerile la IMM-uri, dacă este necesar.
În plus, în termen de 24 de luni de la data
intrării în vigoare a prezentului regulament, Comisia va elabora un
raport, după consultarea ABE, cu privire la împrumuturile acordate
întreprinderilor mici și mijlocii și persoanelor fizice, și va
transmite acest raport Parlamentului European și Consiliului, însoțit
de propuneri legislative adecvate.

5.3.2.
Tratamentul expunerilor care decurg din credite
comerciale

Se preconizează că BCBS se va
pronunța asupra necesității de a impune cerințe de capital
mai avantajoase pentru creditele comerciale doar spre sfârșitul anului
2011. În consecință,
prezenta propunere nu abordează acest aspect, însă prevede o
clauză de revizuire cu privire la tratamentul acestor expuneri.

5.4.
Riscul de credit al contrapartidei (partea a treia,
titlul II, capitolul 6)

În cadrul Basel III, băncile vor fi
obligate să dețină capital suplimentar pentru acoperirea
riscului reprezentat de deteriorarea calității creditului
contrapartidei. Prezenta propunere va
introduce această nouă cerință de capital. Totuși, Basel III recunoaște doar
într-o măsură foarte limitată pierderile pe care o bancă le
contabilizează în avans cu impact imediat asupra contului de profit
și pierderi (ajustări ale evaluării creditului suportate). Pe baza reacțiilor la o consultare
organizată de Comisie în februarie/martie 2011 pe această temă
și cu sprijinul majorității statelor membre, prezenta propunere
va permite băncilor care utilizează abordarea avansată în
evaluarea riscului de credit să contabilizeze aceste pierderi într-o
proporție mai mare, deși prudentă, și, prin urmare, va
reflecta mai bine practica provizionării pentru pierderi viitoare foarte
răspândită în rândul a numeroase bănci din UE.

5.5.
Lichiditate (partea a șasea)
5.5.1.
Cerința de acoperire a necesarului de
lichidități

Comisia se angajează ferm să
armonizeze cerința de acoperire a necesarului de lichiditate până în
2015. În același timp, trebuie
să fie luate foarte în serios incertitudinile legate de posibilele
consecințe neprevăzute și perioada de observație
prevăzută de cadrul Basel III. Următoarele elemente asigură introducerea unor cerințe
obligatorii numai după o reexaminare corespunzătoare:
–
ca primă etapă, obligația
generală pentru bănci, începând din 2013, de a asigura o acoperire
adecvată a necesarului de lichiditățile;
–
obligația de a raporta autorităților
naționale elementele necesare pentru a verifica dacă se menține
un nivel adecvat de acoperire a necesarului de lichidități, pe baza
unor formate de raportare uniforme elaborate de Autoritatea bancară
europeană în scopul testării criteriilor Basel III;
–
abilitarea Comisiei de a preciza în detaliu cerința
de acoperire a necesarului de lichidități, în conformitate cu
concluziile din perioada de observație și cu evoluția
situației pe plan internațional. Evitarea lungii proceduri legislative
ordinare (codecizie) ar permite utilizarea la maximum a perioadei de
observație și ar oferi posibilitatea amânării calibrării
către sfârșitul acestei perioade.
Cerința de acoperire a necesarului de
lichidități, în cadrul grupurilor de instituții de credit, al
grupurilor de societăți de investiții sau al ambelor, se
aplică, în principiu, la nivelul fiecărei instituții de credit
sau societăți de investiții. Spre deosebire de sucursale, care nu au personalitate juridică,
instituțiile de credit sau societățile de investiții fac
ele însele obiectul unor obligații de plată care pot antrena
ieșiri de lichidități în situații de criză. Nu se poate ști cu certitudine dacă
instituțiile de credit sau societățile de investiții vor
primi sprijin pentru asigurarea necesarului de lichidități din partea
altor instituții de credit sau societăți de investiții care
aparțin aceluiași grup atunci când întâmpină
dificultăți în a-și onora obligațiile de plată. Cu toate acestea, în condiții stricte,
autoritățile competente vor avea posibilitatea de a acorda
instituțiilor de credit sau societăților de investiții
individuale o derogare de la aplicarea cerinței, respectivele
instituții de credit sau societăți de investiții
făcând obiectul unei cerințe consolidate. Aceste condiții stricte sunt enunțate la articolul 7
alineatul (1) și garantează, între altele, că instituțiile
de credit sau societățile de investiții au obligația
legală de a se sprijini reciproc și au capacitatea reală de a
face acest lucru.
În cazul unui grup cu instituții de
credit sau societăți de investiții în mai multe state membre,
pentru a se putea acorda derogarea de la aplicarea cerințelor individuale,
toate autoritățile competente ale fiecărei instituții de
credit sau societăți de investiții trebuie să convină
că sunt îndeplinite condițiile pentru derogare. Pentru
situațiile transfrontaliere de acest tip, pe lângă condițiile de
la articolul 7 alineatul (1), sunt prevăzute condiții suplimentare la
articolul 7 alineatul (2). Conform
acestor condiții suplimentare, fiecare dintre autoritățile
competente trebuie să se declare satisfăcută de modul de
gestionare a lichidităților grupului și de
lichiditățile de care dispune fiecare dintre instituțiile de
credit sau societățile de investiții din cadrul grupului. În caz de dezacord, fiecare autoritate
competentă a unei instituții de credit sau societăți de
investiții decide independent cu privire la aplicarea derogării.
ABE poate, de asemenea, să joace rolul de
mediator în caz de dezacord între autoritățile competente. Totuși, rezultatul medierii are caracter
obligatoriu numai în ceea ce privește condițiile prevăzute la
articolul 7 alineatul (1). Fiecare
autoritate competentă are ultimul cuvânt în ceea ce privește
condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (2), și anume în
ceea ce privește buna gestionare a lichidităților grupului
și adecvarea lichidităților deținute de instituțiile
de credit sau societățile de investiții.

5.5.2.
Cerința de finanțare netă
stabilă

Comisia s-a angajat ferm să impună
un standard minim de finanțare netă stabilă până la
1 ianuarie 2018. Deoarece
cadrul Basel III prevede o perioadă de observație în acest domeniu până
în 2018, este timp suficient pentru a pregăti o cerință de
finanțare netă stabilă sub forma unei propuneri care
urmează a fi aprobate de Parlamentul European și Consiliu prin
codecizie înainte de sfârșitul perioadei de observație.

5.6.
Efectul de levier (partea a șaptea)

Rata efectului de levier constituie un nou
instrument de reglementare în UE. Conform
cadrului Basel III, Comisia nu propune în acest stadiu o rată a efectului
de levier ca instrument cu caracter obligatoriu, ci inițial ca o
caracteristică suplimentară care poate fi aplicată băncilor
la decizia autorităților de supraveghere, în vederea migrării
către o măsură cu caracter obligatoriu („primul pilon”) în 2018,
în urma unui proces adecvat de reexaminare și calibrare. Obligațiile de raportare ar permite
realizarea unei analize și luarea unei decizii în
cunoștință de cauză cu privire la introducerea sa ca
cerință cu caracter obligatoriu în 2018. În conformitate cu cadrul Basel III, se propune ca instituțiile
să își publice rata efectului de levier din 2015.

5.7.
Limite prevăzute de cadrul Basel I (partea a
13-a)

Basel II prevede ca pentru
activitățile cu grad mai mare de risc instituțiile să
dețină mai mult capital decât ar fi necesar conform cadrului Basel I.
Pentru activitățile mai puțin riscante, cadrul Basel II impune
instituțiilor să dețină mai puțin capital decât ar fi
necesar conform cadrului Basel I. Acest lucru se datorează faptului
că acordul Basel II a fost proiectat pentru a fi mai sensibil la riscuri
decât acordul Basel I.
Pentru a evita ca băncile să
facă obiectul unor cerințe de capital prea permisive, cadrul
Basel II nu permite instituțiilor să dețină mai
puțin de 80 % din capitalul care ar fi fost necesar în conformitate
cu cadrul Basel I. Această cerință a expirat la sfârșitul
anului 2009, însă Directiva 2010/76/CE a reintrodus-o până la
sfârșitul anului 2011. În baza
prelungirii valabilității acestei cerințe de către BCBS în
iulie 2009, proiectul de propunere o reinstituie până în 2015. Autoritățile competente pot, după
consultarea ABE, să acorde unei instituții o derogare de la aplicarea
limitei prevăzute de cadrul Basel I cu condiția ca toate
cerințele în materie de utilizare a abordării avansate a riscurilor
de credit și operaționale să fie îndeplinite.

6.
Implicații bugetare

ABE va juca un rol important în atingerea
obiectivului prezentului regulament, deoarece propunerile prevăd
abilitarea acesteia de a elabora peste 50 de standarde tehnice obligatorii în
diverse domenii. Standardele tehnice
obligatorii, care trebuie aprobate de Comisie, vor fi esențiale pentru a
garanta că dispozițiile de natură tehnică sunt aplicate
uniform pe întregul teritoriu al UE și că politicile propuse dau
rezultatele așteptate. Pentru
acest volum de lucru important, ABE va avea nevoie de mai multe resurse decât
cele care i-au fost deja alocate în contextul instituirii sale în temeiul
Regulamentului (UE) 1093/2010. Detalii
suplimentare sunt prezentate în fișa financiară legislativă
anexată.
2011/0202 (COD)
Propunere de
REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN
ȘI AL CONSILIULUI
privind cerințele prudențiale
pentru instituțiile de credit și societățile de
investiții
(Text cu relevanță pentru SEE)
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 114,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act
legislativ către parlamentele naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic
și Social European[7],
hotărând în conformitate cu procedura
legislativă ordinară,
întrucât:
(1)
În declarația din 2 aprilie 2009[8] privind consolidarea sistemului
financiar, G20 a subliniat necesitatea de a se acționa consecvent la nivel
internațional în vederea consolidării transparenței,
responsabilității și reglementării prin îmbunătățirea
cantității și calității capitalului în sistemul bancar
odată ce redresarea economică este asigurată. Declarația
a preconizat, de asemenea, introducerea unei măsuri suplimentare
independente de riscuri pentru a evita acumularea efectelor de levier în
sistemul bancar, precum și dezvoltarea unui cadru pentru rezerve de
lichidități mai solide. Ca
răspuns la mandatul acordat de G20, în septembrie 2009 Grupul
guvernatorilor băncilor centrale și al directorilor organismelor de
supraveghere (Group of Central Bank Governors and Heads of Supervision -
GHOS) a convenit cu privire la o serie de măsuri de consolidare a
reglementării sectorului bancar. Aceste
măsuri au fost aprobate de liderii G20 în cadrul summitului de la
Pittsburg din 24 - 25 septembrie 2009 și au fost formulate în
detaliu în decembrie 2009. În
iulie și septembrie 2010, GHOS a publicat două noi anunțuri
referitoare la concepția și calibrarea acestor măsuri, iar în
decembrie 2010, Comitetul de la Basel pentru supraveghere bancară (BCBS) a
publicat măsurile definitive, la care se face referire sub denumirea de
cadrul Basel III.
(2)
Grupul la nivel înalt privind supravegherea financiară în UE,
prezidat de Jacques de Larosière, a invitat Uniunea Europeană să
elaboreze un set mai armonizat de reglementări financiare. În
contextul viitoarei arhitecturi europene de supraveghere, Consiliul European
din 18 și 19 iunie 2009 a subliniat, de asemenea, nevoia instituirii unui
„cadru de reglementare unic la nivel european” aplicabil tuturor
instituțiilor de credit și societăților de investiții
de pe piața unică.
(3)
Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din
14 iunie 2006[9] privind inițierea și exercitarea activității
instituțiilor de credit și Directiva 2006/49/CE a Parlamentului
European și a Consiliului din 14 iunie 2006[10]
privind
rata de adecvare a capitalului întreprinderilor de investiții și al
instituțiilor de credit („instituțiile”) au fost
modificate semnificativ în mai multe rânduri. Multe dintre dispozițiile Directivelor 2006/48/CE și
2006/49/CE sunt aplicabile atât instituțiilor de credit, cât și
societăților de investiții. Pentru
a asigura o aplicare coerentă a acestor dispoziții, ar fi de dorit
să se unifice aceste prevederi în cadrul unui nou corpus legislativ
aplicabil atât instituțiilor de credit, cât și societăților
de investiții. Din
motive de claritate, dispozițiile anexelor la aceste directive trebuie
integrate în partea dispozitivă a noului corpus legislativ.
(4)
Acesta trebuie să fie compus din două
instrumente juridice diferite, o directivă și prezentul regulament. Cele
două instrumente juridice formează cadrul juridic care
reglementează accesul la activitate, cadrul de supraveghere și
normele prudențiale aplicabile instituțiilor de credit și
societăților de investiții. Prin urmare,
prezentul regulament trebuie citit împreună cu directiva.
(5)
Directiva [inserat de PO], în temeiul articolului 53
alineatul (1) din TFUE, trebuie să conțină dispoziții
privind accesul la activitatea instituțiilor de credit și a
societăților de investiții, modalitățile de
guvernanță și cadrul de supraveghere aplicabil acestora, precum
dispoziții care reglementează autorizarea societății,
achiziționarea de participații calificate, exercitarea
libertății de stabilire și a libertății de a presta
servicii, competențele autorităților de supraveghere din statele
membre de origine și din statele membre gazdă în acest sens și
dispoziții care reglementează capitalul inițial și
supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a
societăților de investiții.
(6)
Prezentul regulament trebuie să conțină
cerințe prudențiale pentru instituțiile de credit și
societățile de investiții care se referă strict la
funcționarea piețelor serviciilor bancare și financiare și
sunt menite să asigure stabilitatea financiară a operatorilor de pe
aceste piețe, precum și un nivel ridicat de protecție a
investitorilor și deponenților. Obiectivul
prezentului act legislativ cu aplicabilitate directă este de a contribui
în mod semnificativ la buna funcționare a pieței interne; prin
urmare, acesta trebuie să aibă la bază dispozițiile
articolului 114 din TFUE, interpretate în conformitate cu jurisprudența
Curții de Justiție a Uniunii Europene.
(7)
Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE au armonizat într-o oarecare
măsură normele aplicate de statele membre în domeniul supravegherii
prudențiale, însă includ un număr semnificativ de opțiuni
și drepturi, iar statele membre sunt autorizate să impună norme
mai stricte decât cele prevăzute de directivele menționate. Acest
lucru duce la diferențe între normele naționale, care pot să
împiedice exercitarea libertăților fundamentale și care, prin
urmare, au un impact direct asupra funcționării pieței interne
și duc la denaturări semnificative ale concurenței. În
speță, aceste diferențe împiedică furnizarea transfrontalieră
de servicii și stabilirea în alt stat membru, deoarece, de fiecare
dată când operatorii încep o activitate în alt stat membru, aceștia
trebuie să evalueze și să se conformeze unui set de norme
diferite. În plus, instituțiile de
credit și societățile de investiții autorizate în diferite
state membre fac deseori obiectul unor cerințe diferite, ceea ce conduce
la denaturări semnificative ale concurenței. Evoluția
divergentă a legislațiilor naționale creează obstacole,
potențiale și reale, în calea bunei funcționări a
pieței interne, dat fiind faptul că instituțiile de credit
și societățile de investiții care operează în sisteme
juridice diferite în întreaga Uniune sunt supuse unor condiții inegale de
funcționare și întâmpină dificultăți care variază
de la un stat la altul.
(8)
Pentru a elimina obstacolele rămase în calea
schimburilor comerciale și denaturările grave ale concurenței
rezultate din divergențele legislațiilor naționale și
pentru a evita apariția unora noi, este necesar, prin urmare, să se adopte
un regulament care instituie norme uniforme aplicabile în toate statele membre.

(9)
Definirea cerințelor prudențiale sub forma unui regulament va
garanta că aceste cerințe vor fi direct aplicabile. Acest
lucru ar asigura condiții uniforme prin prevenirea adoptării unor
cerințe naționale divergente ca rezultat al transpunerii unei
directive. Prezentul regulament
implică respectarea acelorași norme de către toate
instituțiile vizate din întreaga Uniune, ceea ce ar spori, de asemenea, încrederea
în stabilitatea instituțiilor de credit și a societăților
de investiții, mai ales în perioadele de criză. Un
regulament va reduce, de asemenea, complexitatea reglementărilor și
costurile de conformare pentru societăți, în special pentru
instituțiile de credit și societățile de investiții
care desfășoară activități transfrontaliere, și
va contribui, de asemenea, la eliminarea denaturărilor concurenței. În
ceea ce privește particularitățile piețelor imobiliare
caracterizate de diferențe jurisdicționale și de evoluție
economică specifice statelor membre, regiunilor sau zonelor locale,
autoritățile competente trebuie să fie abilitate să
stabilească ponderi de risc mai ridicate sau să aplice criterii mai
stricte bazate pe experiența proprie și pe evoluțiile estimate
ale pieței pentru expunerile garantate cu ipoteci imobiliare în anumite
zone.
(10)
Statele membre trebuie să aibă dreptul de a
menține sau de a introduce dispoziții naționale în cazul în care
prezentul regulament nu prevede norme uniforme, cu condiția ca
dispozițiile naționale respective să nu intre în
contradicție cu legislația Uniunii sau să nu compromită
aplicarea ei.
(11)
Atunci când statele membre adoptă
orientări de natură generală, în special în domeniile în care
procedura de adoptare de către Comisie a proiectelor de standarde tehnice
este în derulare, respectivele orientări nu trebuie să intre în
contradicție cu legislația Uniunii, nici să submineze aplicarea
ei.
(12)
Prezentul regulament nu împiedică statele membre
să impună cerințe echivalente societăților care nu
intră în sfera de aplicare a acestuia.
(13)
Cerințele prudențiale generale prevăzute de prezentul
regulament sunt completate de măsuri individuale stabilite de către
autoritățile competente ca urmare a procesului de supraveghere
continuă a fiecărei instituții de credit și
societăți de investiții. Această
gamă de măsuri de supraveghere trebuie prevăzută printr-o
directivă, deoarece autoritățile competente trebuie să
aibă posibilitatea de a-și exercita puterea de apreciere în ceea ce
privește măsurile care trebuie introduse.
(14)
Prezentul regulament nu trebuie să aducă
atingere capacității autorităților competente de a impune,
în procesul de supraveghere și de evaluare prevăzut în Directiva
[inserat de PO], cerințe specifice care trebuie adaptate profilului de
risc specific instituțiilor de credit și societăților de
investiții.
(15)
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al
Consiliului din 24 noiembrie 2010 de instituire a Autorității
europene de supraveghere[11] a
înființat Autoritatea bancară europeană (ABE). Regulamentul menționat vizează îmbunătățirea
calității și consecvenței procesului de supraveghere la
nivel național și consolidarea controlului pentru grupurile
transfrontaliere.
(16)
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 conferă ABE competențe pentru a
acționa în domeniul de aplicare al Directivelor 2006/48/CE și
2006/49/CE. De asemenea, ABE trebuie
să acționeze în domeniul de activitate al instituțiilor de
credit și al societăților de investiții, în ceea ce
privește aspectele care nu sunt direct vizate de aceste directive, în
măsura în care aceste acțiuni sunt necesare pentru a garanta
aplicarea eficientă și consecventă a respectivelor acte
legislative. Prezentul regulament trebuie
să țină seama de rolul și de modul de funcționare al
ABE și să faciliteze exercitarea competențelor ABE
prevăzute de regulamentul respectiv.
(17)
Pentru instituțiile de credit și
societățile de investiții sunt necesare cerințe financiare
echivalente în scopul garantării unor măsuri de protecție
similare pentru deponenți și unor condiții de concurență
loială pentru categoriile comparabile de instituții de credit și
societăți de investiții.
(18)
Deoarece pe piața internă
instituțiile de credit și societățile de investiții
sunt angajate în concurență directă una cu cealaltă,
cerințele referitoare la supraveghere trebuie să fie echivalente la
nivelul întregii Uniuni.
(19)
Ori de câte ori, în cursul activității de
supraveghere, este necesar să se determine valoarea fondurilor proprii
consolidate ale unui grup de instituții de credit și
societăți de investiții, calculul respectiv trebuie făcut
în conformitate cu prezentul regulament.
(20)
În conformitate cu prezentul regulament,
cerințele de fonduri proprii se aplică pe bază individuală
și consolidată, cu excepția cazului în care
autoritățile competente decid să nu aplice supravegherea pe
bază individuală dacă consideră necesar acest lucru.
Supravegherea pe bază individuală, consolidată și
consolidată la nivel transfrontalier constituie instrumente utile pentru
controlul instituțiilor de credit și al societăților de investiții.

(21)
Pentru a garanta un nivel de solvabilitate adecvat
pentru instituțiile de credit și societățile de
investiții din cadrul unui grup, este esențial ca cerințele de
capital să se aplice pe baza situației consolidate a acestor
instituții în cadrul grupului. Pentru a se garanta că fondurile
proprii sunt distribuite adecvat în cadrul unui grup și sunt disponibile
pentru protejarea economiilor, dacă este cazul, cerințele de capital
trebuie să se aplice individual instituțiilor de credit și
societăților de investiții dintr-un grup, cu excepția
cazului în care acest obiectiv se poate realiza eficace în alt mod.
(22)
Tehnica contabilă exactă care trebuie
utilizată pentru calcularea fondurilor proprii, a adecvării lor la
riscurile la care este expusă instituția de credit sau societatea de
investiții, precum și pentru evaluarea concentrării expunerilor
trebuie să țină seama de dispozițiile Directivei 86/635/CEE
a Consiliului din 8 decembrie 1986 privind conturile anuale și conturile
consolidate ale băncilor și ale altor instituții financiare[12], care include o serie de
adaptări ale dispozițiilor celei de-a șaptea Directive
83/349/CEE a Consiliului din 13 iunie 1983 privind conturile consolidate[13] sau ale Regulamentului (CE)
nr. 1606/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 iulie
2002 privind aplicarea standardelor internaționale de contabilitate[14], în funcție de actul care
reglementează contabilitatea instituțiilor de credit și a
societăților de investiții în conformitate cu legislația
internă.
(23)
Pentru a se asigura solvabilitatea adecvată, trebuie
să se stabilească cerințe de capital care să pondereze
activele și elementele extrabilanțiere în funcție de gradul de
risc.
(24)
La 26 iunie 2004, BCBS a adoptat un
acord-cadru privind convergența internațională a metodelor de
calcul și a cerințelor de capital („cadrul Basel II”). Dispozițiile Directivei 2006/48/CE și ale
Directivei 2006/49/CE care au fost preluate de prezentul regulament
constituie un echivalent al dispozițiilor conținute de acordul-cadru
Basel II. În consecință, prin încorporarea elementelor suplimentare ale
cadrului Basel III, prezentul regulament constituie echivalentul
dispozițiilor conținute de acordurile Basel II și III.
(25)
Este esențial să se țină seama de
diversitatea instituțiilor de credit și a societăților de
investiții din Uniune, oferind abordări alternative de calculare a
cerințelor de capital pentru riscurile de credit care încorporează
niveluri diferite de sensibilitate la risc și care necesită grade
diferite de sofisticare. Folosirea
ratingurilor externe și a estimărilor proprii ale instituțiilor
de credit și ale societăților de investiții privind
parametrii individuali de risc de credit reprezintă o
îmbunătățire semnificativă a sensibilității la
risc și a solidității prudențiale a normelor aplicabile
riscului de credit. Trebuie să
existe stimulente adecvate pentru ca instituțiile de credit și
societățile de investiții să adopte abordări mai
sensibile la riscuri. În elaborarea
estimărilor necesare pentru a aplica abordările relative la riscul de
credit prevăzute de prezentul regulament, instituțiile de credit
și societățile de investiții trebuie să
îmbunătățească procesele de măsurare și de
administrare a riscului de credit al instituțiilor de credit și al
societăților de investiții în scopul asigurării
existenței unor metode de determinare a cerințelor reglementare de
fonduri proprii pentru aceste instituții care să reflecte
complexitatea diverselor procese specifice instituțiilor de credit și
societăților de investiții. În această privință, prelucrarea
datelor legate de existența și administrarea expunerilor la
clienți trebuie să includă elaborarea și validarea
sistemelor de administrare și măsurare a riscurilor de credit. Aceasta
servește nu doar la îndeplinirea interesului legitim al instituțiilor
de credit și al societăților de investiții, ci și la
realizarea obiectivelor prezentului regulament de a folosi metode mai bune de
măsurare și administrare a riscurilor, precum și de a le folosi
pentru reglementarea fondurilor proprii.
(26)
Cerințele de capital trebuie să fie
proporționale cu riscurile pe care le vizează. În speță, reducerea nivelului riscurilor care derivă din
existența unui număr mare de expuneri relativ mici trebuie să se
reflecte la nivelul cerințelor.
(27)
În conformitate cu decizia BCBS, aprobată de GHOS la
10 ianuarie 2011, toate instrumentele suplimentare de rangul 1 și
instrumentele de rangul 2 ale unei instituții trebuie să fie deduse
integral și permanent sau convertite integral în capital comun de rangul 1
în momentul în care instituția devine neviabilă.
(28)
Dispozițiile prezentului regulament respectă
principiul proporționalității, ținând seama, în special, de
diversitatea instituțiilor de credit și a societăților de
investiții în ceea ce privește dimensiunea, importanța
operațiunilor și varietatea activităților lor. Respectarea principiului
proporționalității implică în egală măsură
recunoașterea, pentru expunerile de tip retail, a procedurilor celor mai
simple de rating, chiar și în cazul abordării pe baza ratingurilor
interne (denumită în continuare „abordare RI”).
(29)
Natura „evolutivă” a prezentului regulament permite
instituțiilor de credit și societăților de investiții
să aleagă între trei abordări de complexitate diferită. Pentru a permite în special micilor
instituții de credit și societăți de investiții
să opteze pentru abordarea RI, mai sensibilă la riscuri,
dispozițiile relevante trebuie interpretate în așa fel încât clasele
de expuneri să includă toate expunerile care sunt tratate în cadrul
prezentului regulament, în mod direct sau indirect, ca expuneri plasate în
respectivele clase. Ca regulă
generală, autoritățile competente nu trebuie să facă
discriminare între cele trei abordări în ceea ce privește procesul de
supraveghere prudențială, ceea ce înseamnă că
instituțiile de credit și societățile de investiții
care funcționează în conformitate cu dispozițiile abordării
standardizate nu trebuie supuse unei supravegheri mai stricte numai din acest
motiv.
(30)
Trebuie să se acorde o recunoaștere sporită
tehnicilor de diminuare a riscurilor de credit într-un cadru de norme destinate
să garanteze că solvabilitatea nu este afectată de o
recunoaștere incorectă. Formele
pertinente de garanții bancare folosite în statele membre pentru
diminuarea riscurilor de credit trebuie să fie recunoscute ori de câte ori
este posibil în abordarea standardizată, dar și în celelalte
abordări.
(31)
Pentru a garanta că riscurile și diminuarea
riscurilor care decurg din activitățile de securitizare și din
investițiile instituțiilor de credit și ale
societăților de investiții se reflectă în mod adecvat în
cerințele de capital pentru instituțiile de credit și
societățile de investiții, este necesar să se includă
norme care să permită un tratament sensibil la risc și
prudențial al acestor activități și investiții.
(32)
Riscul operațional constituie un risc semnificativ
pentru instituțiile de credit și societățile de
investiții și, din acest motiv, necesită acoperire prin fonduri
proprii. Este esențial să
se țină seama de diversitatea instituțiilor de credit și a
societăților de investiții din Uniune oferind abordări
alternative de calculare a cerințelor de capital pentru riscul
operațional care încorporează niveluri diferite de sensibilitate la
risc și care necesită grade diferite de sofisticare. Trebuie să existe stimulente adecvate pentru
ca instituțiile de credit și societățile de investiții
să adopte abordări mai sensibile la riscuri. Având în vedere caracterul relativ recent al măsurării
și administrării riscului operațional, normele trebuie
monitorizate și actualizate după caz, inclusiv în legătură
cu diferitele linii de activitate și cu recunoașterea tehnicilor de
diminuare a riscurilor. Trebuie
să se acorde o atenție specială în acest sens ca
asigurările să fie luate în considerare în abordările simple de
calculare a cerințelor de capital pentru riscul operațional.
(33)
Monitorizarea și controlul expunerilor unei
instituții de credit trebuie să facă parte integrantă din
procesul de supraveghere a acesteia. Prin
urmare, concentrarea excesivă a expunerilor asupra unui singur client sau
grup de clienți aflați în legătură poate avea drept
consecință un risc inacceptabil de pierderi. Se poate considera că o asemenea situație prejudiciază
solvabilitatea unei instituții de credit.
(34)
La determinarea existenței unui grup de clienți
aflați în legătură și astfel a expunerilor care constituie
un singur risc, este important să fie luate în considerare și
riscurile care decurg dintr-o sursă comună de finanțare
semnificativă pusă la dispoziție de instituția de credit
sau de însăși societatea de investiții, grupul financiar al
acesteia sau părțile cu care are legături.
(35)
Deși este de dorit ca valoarea expunerii
să se calculeze pe baza celei furnizate în vederea îndeplinirii
cerințelor privind fondurile proprii, este necesar să se adopte norme
pentru monitorizarea expunerilor mari fără să se aplice ponderi
de risc sau să se stabilească grade de risc. În plus, tehnicile de diminuare a riscului de credit aplicate în
regimul de solvabilitate au fost concepute pornind de la premisa unui risc de
credit bine diversificat. În cazul
expunerilor mari, unde este vorba de un risc de concentrare pe o singură
entitate, riscul de credit nu este bine diversificat. Prin urmare, efectele acestor tehnici trebuie să facă
obiectul unor măsuri de protecție prudențiale. În acest context, este necesar să se
prevadă recuperarea eficace a protecției creditelor în cazul
expunerilor mari.
(36)
Dat fiind faptul că pierderea suferită în urma
unei expuneri față de o instituție de credit sau o societate de
investiții poate fi la fel de gravă ca pierderea suferită în
urma oricărei alte expuneri, aceste expuneri trebuie tratate și
raportate la fel ca orice alte expuneri. Cu toate acestea, a fost introdusă o limită cantitativă
alternativă pentru a diminua impactul disproporționat al unei astfel
de abordări asupra instituțiilor mai mici. În plus, expunerile pe termen foarte scurt, legate de transferuri
monetare, inclusiv de servicii de execuție de plăți, de
compensare, de decontare și de custodie pentru clienți sunt scutite
pentru a facilita buna funcționare a piețelor financiare și a
infrastructurii conexe. Aceste
servicii acoperă, de exemplu, executarea de compensări și
decontări în numerar și activități similare de facilitare a
decontărilor. Expunerile în
cauză includ expunerile care ar putea să nu fie previzibile și
care, prin urmare, ar putea să nu fie controlate integral de o
instituție de credit, printre altele, soldurile conturilor interbancare
care rezultă din plăți ale clienților, inclusiv comisioane
sau dobânzi creditate sau debitate, precum și alte plăți pentru
servicii pentru clienți, precum și garanții reale acordate sau
primite.
(37)
Este importantă eliminarea neconcordanțelor
dintre interesul societăților care „reîmpachetează”
împrumuturile, transformându-le în titluri de valoare tranzacționabile
și în alte instrumente financiare (inițiatori sau sponsori), și
cel al societăților care investesc în aceste titluri sau instrumente
(investitori). De asemenea, este
important ca interesele inițiatorului sau sponsorului și interesele
investitorilor să fie aliniate. În
acest scop, inițiatorul sau sponsorul trebuie să rețină un
interes semnificativ în activele-suport. Așadar, este important ca inițiatorii sau sponsorii să
rețină un anumit nivel de expunere la riscul împrumuturilor
respective. În general,
tranzacțiile de securitizare nu trebuie să fie structurate astfel
încât să se evite aplicarea cerinței de menținere, în special
printr-o structură a comisioanelor și/sau a primelor. Reținerea respectivă trebuie să
fie aplicabilă în toate situațiile în care substanța
economică a unei securitizări este aplicabilă, indiferent de
tipul de structuri sau instrumente juridice utilizate pentru obținerea
acestei substanțe economice. În
special în cazurile în care riscul de credit este transferat prin securitizare,
investitorii trebuie să ia decizii numai după ce au dat dovadă
de diligența necesară, pentru care au nevoie de informații
adecvate privind securitizările.
(38)
Nu trebuie să existe aplicări multiple ale
cerinței de reținere. Pentru
orice securitizare, este suficient ca cerința să i se aplice fie
inițiatorului, fie sponsorului, fie creditorului inițial. În mod similar, atunci când tranzacțiile de
securitizare conțin alte securitizări drept suport, cerința de
reținere trebuie să se aplice doar securitizării care face
obiectul investiției. Creanțele
achiziționate nu trebuie să fie supuse cerinței de reținere
în cazul în care sunt rezultatul activității societății,
fiind transferate sau vândute la o valoare redusă pentru a finanța
activitatea respectivă. Autoritățile
competente trebuie să aplice ponderea de risc în legătură cu
nerespectarea obligațiilor privind diligența necesară și
administrarea riscurilor cu privire la securitizare pentru încălcări
majore ale politicilor și procedurilor care sunt relevante pentru analiza
riscurilor subiacente.
(39)
Trebuie depuse diligențele necesare pentru a evalua
în mod corespunzător riscurile care decurg din expunerile din securitizare
atât din portofoliul de tranzacționare, cât și din afara acestuia. În plus, obligațiile privind diligența
necesară trebuie să fie proporționale. Procedurile de diligență necesară trebuie să
contribuie la creșterea încrederii între inițiatori, sponsori și
investitori. Prin urmare, este de
dorit ca informațiile relevante referitoare la procedurile de diligență
necesară să fie făcute publice în mod corespunzător.
(40)
În momentul în care o instituție de credit sau o
societate de investiții are o expunere față de
societatea-mamă sau alte filiale ale acesteia, se impune o
prudență specială. Administrarea
expunerilor instituțiilor de credit și societăților de
investiții trebuie să se facă în condiții de deplină
autonomie, în conformitate cu principiile unei administrări
sănătoase, fără a se avea în vedere alte considerente în
afara acestor principii. În ceea ce
privește expunerile mari, trebuie, de asemenea, stabilite anumite
standarde specifice referitoare la expunerile unei instituții de credit
față de grupul din care face parte, inclusiv restricții mult mai
ferme decât în cazul altor expuneri. Cu
toate acestea, nu este necesară aplicarea unor astfel de standarde în
cazul în care societatea-mamă este un holding financiar sau o
instituție de credit sau în cazul în care celelalte filiale sunt fie
instituții de credit sau financiare, fie societăți care
oferă servicii auxiliare, cu condiția ca toate aceste
societăți să se afle sub supravegherea instituției de
credit pe bază consolidată.
(41)
Având în vedere sensibilitatea la risc a normelor privind
cerințele de capital, trebuie să se monitorizeze dacă aceste
norme au efecte semnificative asupra ciclului economic. Comisia, ținând seama de contribuția Băncii Centrale
Europene, trebuie să transmită Parlamentului European și
Consiliului un raport cu privire la aceste aspecte.
(42)
Cerințele de capital pentru distribuitorii de
mărfuri, inclusiv distribuitorii exceptați în prezent de la
cerințele Directivei 2004/39/CE, trebuie revizuite.
(43)
Liberalizarea piețelor de gaze și energie
electrică este un obiectiv cu importanță deopotrivă
economică și politică pentru Uniune. Ținând seama de aceasta, cerințele de capital și alte
norme prudențiale care urmează a fi aplicate societăților
active pe piețele respective trebuie să fie proporționale
și nu trebuie să interfereze necorespunzător cu realizarea
obiectivului liberalizării. Acest
obiectiv trebuie să fie avut în vedere în special atunci când se
procedează la revizuirea prezentului regulament.
(44)
Instituțiile de credit și
societățile de investiții care investesc în resecuritizări
trebuie să depună diligențele necesare și în ceea ce
privește securitizările suport și expunerile care nu derivă
din securitizări și care stau la baza celor dintâi. Instituțiile
de credit și societățile de investiții trebuie să
evalueze dacă expunerile în contextul unui program de emisiune de titluri
garantate cu active constituie expuneri din resecuritizare, inclusiv cele în
contextul programelor care dobândesc tranșe de rang ridicat de portofolii
distincte de împrumuturi integrale, în condițiile în care niciunul dintre
aceste împrumuturi nu constituie o expunere din securitizare sau din
resecuritizare, iar primul nivel de protecție pentru fiecare
investiție este asigurat de vânzătorul împrumuturilor. În
situația din urmă, o facilitate de trezorerie nu ar trebui, în
general, să fie considerată expunere din resecuritizare, deoarece
reprezintă o tranșă a unui singur portofoliu de active
(adică, portofoliul aplicabil de împrumuturi integrale) care nu
conține expuneri din securitizare. În schimb, îmbunătățirea
creditului la nivelul întregului program, care să acopere numai o parte
din pierderi dincolo de protecția asigurată de vânzător în
cadrul diverselor portofolii, ar constitui în general o segmentare a riscului
unui portofoliu de active multiple conținând cel puțin o expunere din
securitizare, și ar constitui, prin urmare, o expunere din resecuritizare.
Cu toate acestea, dacă un astfel de program se finanțează în
întregime printr-o singură clasă de titluri și dacă fie
îmbunătățirea creditului la nivelul întregului program nu
constituie o resecuritizare, fie titlul este sprijinit în întregime de
către instituția de credit sponsor, astfel încât investitorul în
titluri rămâne expus efectiv la riscul de neîndeplinire a
obligațiilor de către sponsor în locul riscului prezentat de
portofoliile sau de activele suport, atunci respectivele titluri nu trebuie
considerate, în general, expuneri din resecuritizare.
(45)
Dispozițiile referitoare la evaluarea
prudentă pentru portofoliul de tranzacționare trebuie să se
aplice tuturor instrumentelor evaluate la valoarea justă, indiferent
dacă fac parte din portofoliul de tranzacționare al
instituțiilor de credit și al societăților de
investiții sau sunt din afara acestui portofoliu. Trebuie clarificat
faptul că, acolo unde aplicarea evaluării prudente va duce la o
valoare contabilă mai mică decât valoarea recunoscută în
realitate în contabilitate, valoarea absolută reprezentând diferența
trebuie dedusă din fondurile proprii.
(46)
Instituțiile de credit și
societățile de investiții trebuie să poate alege între a
aplica o cerință de capital sau a deduce din elementele de capital
comun de rangul 1 acele poziții din securitizare cărora li se
aplică o pondere de risc de 1 250 % în temeiul prezentului
regulament, indiferent dacă pozițiile se află în portofoliul de
tranzacționare sau în afara acestuia.
(47)
Instituțiile inițiatoare sau sponsor nu
trebuie să se poată sustrage interdicției de a furniza sprijin
implicit prin utilizarea portofoliilor lor de tranzacționare în acest
scop.
(48)
Directiva 2006/48/CE a introdus o pondere de risc
preferențială în cadrul abordării standardizate pentru
expunerile față de întreprinderi mici sau mijlocii sau persoane
fizice și posibilitatea ca instituțiile să aplice abordări
bazate pe ratinguri interne în cadrul cărora estimează ele însele
ponderea de risc, ținând cont de soliditatea propriilor criterii de
subscriere. Ponderile de risc preferențiale trebuie să continue
să fie aplicate și în cadrul prezentului regulament. Totuși, posibilele avantaje ale reducerii
ponderilor de risc sau ale extinderii aplicării lor la mai multe expuneri
trebuie să fie revizuite în termen de 24 de luni de la data intrării
în vigoare a prezentului regulament. O
astfel de revizuire trebuie să se bazeze pe fapte și să ia în
considerare date fiabile privind pierderile de credit pentru expunerile
față de întreprinderi mici sau mijlocii sau persoane fizice pe
parcursul unui ciclu economic complet. În contextul respectivei revizuiri trebuie să se acorde o
atenție deosebită impactului asupra împrumuturilor către
consumatori.
(49)
Fără a aduce atingere obligațiilor de a
publica informații prevăzute explicit de prezentul regulament, scopul
cerințelor privind publicarea de informații trebuie să fie acela
de a oferi participanților la piață informații corecte
și complete privind profilul de risc al fiecărei instituții. Instituțiile de credit și
societățile de investiții trebuie, prin urmare, să
aibă obligația de a publica informații suplimentare care nu sunt
menționate explicit în prezentul regulament, atunci când publicarea este
necesară pentru atingerea acestui obiectiv.
(50)
În cazul în care o evaluare externă a creditului
pentru o poziție din securitizare include efectul protecției
creditului furnizată de însăși instituția investitoare,
instituția nu trebuie să aibă posibilitatea de a beneficia de
ponderea de risc mai redusă rezultată în urma protecției
respective. Acest lucru nu trebuie
să ducă la deducerea din capital a securitizării dacă
există alte modalități de a determina ponderea de risc în
conformitate cu riscul real al poziției, fără a lua în calcul
această protecție a creditului.
(51)
Date fiind performanțele lor recente scăzute,
standardele cu privire la modelele interne de calculare a cerințelor de
capital pentru riscul de piață trebuie consolidate. În speță, acestea trebuie să
asigure o acoperire mai completă a riscurilor de credit aferente
portofoliului de tranzacționare. Pe lângă aceasta, cerințele de capital trebuie să
includă o componentă adaptată la condiții de criză
pentru a consolida cerințele de capital, având în vedere deteriorarea
condițiilor de pe piață și în scopul reducerii
posibilității de apariție a caracterului prociclic. Instituțiile de credit și
societățile de investiții trebuie să efectueze și
simulări de criză în sens invers (reverse stress tests) pentru a
examina scenariile care ar putea periclita viabilitatea instituției, cu
excepția cazului în care pot dovedi că astfel de simulări nu
sunt necesare. Date fiind
dificultățile recente de tratare a pozițiilor din securitizare
folosind abordările bazate pe modele interne, trebuie limitată
posibilitatea instituțiilor de credit și a societăților de
investiții de a modela riscurile aferente securitizării din
portofoliul de tranzacționare și trebuie impusă o
cerință de capital standardizată pentru pozițiile din
securitizare din portofoliul de tranzacționare.
(52)
Prezentul regulament stabilește excepții
limitate pentru anumite activități de tranzacționare pe
bază de corelație, în conformitate cu care autoritatea de
supraveghere poate permite unei instituții să calculeze o cerință
de capital pentru riscul global, sub rezerva unor cerințe stricte. În
aceste cazuri, instituția trebuie să aibă obligația de a
supune aceste activități unei cerințe de capital egale cu
valoarea cea mai ridicată dintre cerința de capital în conformitate
cu această metodă elaborată la nivel intern și 8 % din
cerința de capital pentru riscul specific în conformitate cu metoda de
măsurare standardizată. Instituția nu trebuie să aibă
obligația de a supune aceste expuneri la cerința de capital pentru
riscul adițional, ci trebuie să le integreze atât în măsurătorile
valorii la risc, cât și în măsurătorile valorii la risc în
situație de criză.
(53)
Având în vedere natura și amploarea
pierderilor neașteptate suferite de instituțiile de credit și
societățile de investiții în timpul crizei financiare și
economice, este necesar să se îmbunătățească în
continuare calitatea fondurilor proprii pe care instituțiile de credit
și societățile de investiții sunt obligate să le
dețină. Aceasta trebuie să includă introducerea unei noi
definiții a principalelor elemente de capital disponibile pentru
absorbția pierderilor neprevăzute pe măsură ce apar,
consolidarea definiției capitalurilor hibride și realizarea unor
ajustări prudențiale uniforme ale fondurilor proprii. Este
necesar, de asemenea, ca nivelul fondurilor proprii să crească
semnificativ, inclusiv prin intermediul unor noi indici de capital cu accent pe
principalele elemente de fonduri proprii disponibile pentru absorbția
pierderilor pe măsură ce apar.
(54)
Pentru consolidarea disciplinei de piață
și a stabilității financiare este necesar să se
introducă cerințe mai detaliate de publicare a formei și naturii
capitalului de reglementare și a ajustărilor prudențiale
efectuate pentru a se asigura că investitorii și deponenții sunt
suficient de bine informați cu privire la solvabilitatea
instituțiilor de credit și a societăților de
investiții.
(55)
Noua definiție a capitalului și
cerințele în materie de capital de reglementare trebuie introduse într-un
mod care să țină cont de faptul că există diverse
puncte de plecare și circumstanțe naționale și trebuie
să prevadă reducerea variațiilor inițiale față de
noile standarde de-a lungul perioadei de tranziție. Pentru a
asigura continuitatea adecvată a nivelului de fonduri proprii,
injecțiile de capital din sectorul public existente vor beneficia, în
perioada de tranziție, de o clauză de păstrare a drepturilor
obținute.
(56)
Directiva 2006/48/CE prevede obligativitatea instituțiilor
de credit de a deține fonduri proprii cel puțin egale cu valorile
minime specificate până la 31 decembrie 2011. Având în vedere efectele
persistente ale crizei financiare în sectorul bancar și prelungirea
regimului tranzitoriu privind cerințele de capital adoptat de BCBS, este
necesar să se reintroducă o limită inferioară pentru o
perioadă limitată de timp, până la atingerea unor fonduri
proprii suficiente în conformitate cu dispozițiile tranzitorii referitoare
la fondurile proprii prevăzute de prezentul regulament care vor fi
eliminate progresiv în perioada 2013-2019. Pentru grupurile care includ
activități bancare sau de investiții și
activități de asigurare semnificative, Directiva 2002/87/CE privind
conglomeratele financiare prevede norme specifice pentru eliminarea „dublei
contabilizări” a capitalului. Directiva 2002/87/CE se bazează pe principiile
convenite la nivel internațional pentru abordarea riscurilor
intersectoriale. Prezenta propunere consolidează modul în care se
aplică aceste norme specifice conglomeratelor financiare în cazul
grupurilor bancare și de investiții, asigurând aplicarea lor
riguroasă și consecventă. Orice
modificări suplimentare necesare vor fi operate cu ocazia revizuirii
Directivei 2002/87/CE care va avea loc în 2012.
(57)
Criza financiară a demonstrat că
instituțiile de credit și societățile de investiții au
subestimat foarte mult nivelul riscului de credit al contrapartidei asociat cu
instrumentele financiare derivate tranzacționate pe piețe
nereglementate (over-the-counter derivatives OTC). Acest lucru a
determinat liderii G20, în septembrie 2009, să solicite ca mai multe
instrumente financiare derivate OTC să fie compensate prin contrapartide
centrale (CPC). Mai mult, aceștia au solicitat ca respectivele instrumente
financiare derivate OTC care nu ar putea fi compensate la nivel central să
fie supuse unor cerințe de fonduri proprii mai ridicate, pentru a reflecta
în mod corespunzător riscurile mai ridicate pe care le incumbă.
(58)
În urma apelului lansat de liderii G20, BCBS a modificat considerabil,
în cadrul Basel III, regimul riscului de credit al contrapartidei. Se
estimează că Basel III va crește semnificativ cerințele de
fonduri proprii asociate tranzacțiilor de finanțare cu instrumente
financiare derivate OTC și titluri de valoare ale instituțiilor de
credit și societăților de investiții și va crea stimulente
importante în favoarea utilizării contrapartidelor centrale de către
instituțiile de credit și societățile de investiții. Se
estimează, de asemenea, că Basel III va oferi mai multe stimulente
pentru consolidarea administrării riscurilor asociate expunerilor la
riscul de credit al contrapartidei și va revizui actualul regim de tratare
a expunerilor la riscul de credit al contrapartidei în ceea ce privește
contrapartidele centrale.
(59)
Instituțiile trebuie să dețină fonduri proprii
suplimentare ca urmare a riscului de ajustare a evaluării creditului asociat
instrumentelor financiare derivate OTC. De asemenea, instituțiile trebuie
să aplice un grad mai mare de corelare cu valoarea activelor la calcularea
cerințelor de fonduri proprii pentru expunerile la riscul de credit al
contrapartidei față de anumite instituții financiare care
decurge din tranzacțiile de finanțare cu instrumente financiare
derivate OTC și titluri de valoare. Instituțiile de credit și
societățile de investiții trebuie, de asemenea, să îmbunătățească
în mod considerabil măsurarea și administrarea riscului de credit al
contrapartidei, prin măsuri care să permită o mai bună
abordare a riscului de corelare defavorabilă, a contrapartidelor și
garanțiilor reale cu efect de levier foarte ridicat, însoțite de
îmbunătățiri corespunzătoare în domenii precum controalele
a posteriori și simulările de criză.
(60)
Expunerile din tranzacții față de contrapartide centrale
beneficiază, de obicei, de mecanismele de compensare multilaterală
și de partajare a pierderilor asigurate de CPC. În consecință,
acestea implică un risc de credit al contrapartidei foarte mic și,
prin urmare, trebuie să facă obiectul unei cerințe de fonduri
proprii la un nivel foarte scăzut. În același timp, această
cerință trebuie să fie pozitivă pentru a garanta că
instituțiile de credit și societățile de investiții
își urmăresc și monitorizează expunerile față de
contrapartide centrale ca parte a bunei administrări a riscurilor și
pentru a reflecta faptul că nici măcar expunerile din tranzacții
față de contrapartide centrale nu sunt lipsite de riscuri.
(61)
Un fond de garantare al CPC este un mecanism care permite partajarea
(mutualizarea) pierderilor între membrii compensatori ai CPC. Fondul
menționat este utilizat în cazul în care pierderile suportate de CPC în
urma situației de neîndeplinire a obligațiilor de către un
membru compensator sunt mai mari decât marjele și contribuțiile la
fondul de garantare ale respectivului membru compensator și orice alte
mijloace de protecție pe care le poate utiliza CPC înainte de a recurge la
contribuțiile la fondul de garantare ale celorlalți membri
compensatori. Având în vedere acest fapt, riscul de pierdere asociat
expunerilor la contribuțiile la fondul de garantare este mai ridicat decât
cel asociat expunerilor din tranzacții. Prin urmare, acest tip de expuneri
trebuie să facă obiectul unei cerințe de fonduri proprii mai
ridicate.
(62)
„Capitalul ipotetic” al unei CPC nu trebuie să fie considerat decât
o variabilă necesară pentru determinarea cerinței de fonduri
proprii pentru expunerile unui membru compensator care decurg din
contribuțiile sale la fondul de garantare al CPC și nimic altceva. În
speță, această noțiune nu trebuie interpretată drept
capitalul pe care o CPC este obligată să îl dețină conform
cerințelor autorității competente.
(63)
Revizuirea tratamentului aplicabil riscului de credit al contrapartidei,
și în special introducerea unor cerințe de fonduri proprii mai
ridicate pentru contracte bilaterale cu instrumente financiare derivate pentru
a reflecta riscul mai mare pe care aceste contracte îl reprezintă pentru
sistemul financiar, face parte integrantă din eforturile Comisiei de a
asigura eficiența, siguranța și soliditatea piețelor
instrumentelor financiare derivate. În consecință, prezentul
regulament completează propunerea de regulament a Comisiei privind
instrumentele financiare derivate OTC, contrapartidele centrale și
registrele centrale de tranzacții din 15 septembrie 2010[15].
(64)
Anii anteriori crizei financiare s-au caracterizat prin acumularea
excesivă de către instituțiile de credit și
societățile de investiții a unor expuneri în raport cu fondurile
lor proprii (efectul de levier). În timpul crizei financiare, pierderile
suferite și dificultățile de finanțare au forțat
instituțiile de credit și societățile de investiții
să reducă semnificativ efectul de levier în decursul unei perioade
scurte de timp. Acest lucru a amplificat presiunea descendentă asupra
prețurilor activelor, provocând pierderi suplimentare atât
instituțiilor de credit, cât și societăților de investiții
care, la rândul lor, au condus la un nou declin în materie de fonduri proprii.
Această spirală negativă a avut drept rezultat o reducere a
disponibilității creditelor către economia reală și o
criză mai profundă și mai îndelungată.
(65)
Cerințele de fonduri proprii bazate pe risc sunt esențiale
pentru a asigura fonduri proprii suficiente pentru acoperirea pierderilor
neprevăzute. Cu toate acestea, criza a demonstrat că nu sunt
suficiente numai aceste cerințe pentru a împiedica instituțiile de
credit și societățile de investiții să își asume
riscuri excesive și nesustenabile legate de efectul de levier.
(66)
În septembrie 2009, liderii G-20 s-au angajat să elaboreze norme
convenite la nivel internațional pentru a descuraja efectul de levier
excesiv. În acest scop, aceștia au sprijinit introducerea unei rate a
efectului de levier ca măsură suplimentară față de
cadrul Basel II.
(67)
În decembrie 2010, BCBS a publicat orientările care definesc
metodologia de calculare a ratei efectului de levier. Aceste norme prevăd
o perioadă de observație, care se va derula de la 1 ianuarie 2013
până la 1 ianuarie 2017 pe parcursul căreia se va monitoriza rata
efectului de levier, componentele sale și comportamentul său în
raport cu cerința bazată pe risc. Pe baza rezultatelor obținute
în perioada de observație, BCBS intenționează să efectueze
ajustări finale ale definiției și calibrării ratei
efectului de levier în prima jumătate a anului 2017, în vederea
migrării către o condiție obligatorie la 1 ianuarie 2018
bazată pe un proces adecvat de revizuire și calibrare. Orientările
BCBS prevăd, de asemenea, publicarea ratei efectului de levier și a
componentelor sale începând cu 1 ianuarie 2015.
(68)
Rata efectului de levier constituie un nou instrument de reglementare
și supraveghere pentru Uniune. În conformitate cu acordurile internaționale,
trebuie să fie introdus inițial ca o caracteristică
suplimentară a cărei aplicare în cazul fiecărei instituții
rămâne la latitudinea autorităților de supraveghere.
Obligații de raportare pentru instituții ar permite revizuirea
și calibrarea adecvată, în vederea migrării către o
măsură cu caracter obligatoriu în 2018.
(69)
La examinarea impactului ratei efectului de levier asupra unor modele
diferite de afaceri, trebuie acordată o atenție deosebită
modelelor de afaceri care se consideră că prezintă riscuri
reduse, precum creditele ipotecare și împrumuturile specializate destinate
autorităților regionale și locale sau entităților din
sectorul public.
(70)
Pentru a facilita examinarea, instituțiile de credit și
societățile de investiții trebuie să monitorizeze în timpul
unei perioade de observație nivelul și modificările ratei
efectului de levier, precum și riscul legat de efectul de levier ca parte
a procesului de evaluare a adecvării capitalului intern. Această
monitorizare trebuie inclusă în procesul de supraveghere
prudențială.
(71)
Restricții referitoare la remunerația variabilă
constituie un element important în asigurarea faptului că
instituțiile de credit și societățile de investiții
își refac nivelurile de capital după ce au apelat la rezerva de
capital. Instituțiile de credit și societățile de
investiții fac deja obiectul principiului conform căruia primele
și plățile discreționare care constituie remunerația
variabilă pentru acele categorii de personal ale căror
activități profesionale au un impact important asupra profilului de
risc al instituției trebuie să fie sustenabile, având în vedere
situația financiară a instituției. Pentru a garanta că o
instituție își reface nivelurile de fonduri proprii în timp util,
este necesar să se alinieze acordarea de remunerații variabile
și beneficii discreționare de tipul pensiilor cu situația
profitului instituției pe întreaga perioadă în care nu este
îndeplinită cerința de rezerve combinate.
(72)
Structurile de guvernanță corespunzătoare,
transparența și publicarea sunt esențiale pentru existența
unor politici de remunerare solide. În vederea garantării
transparenței adecvate pe piață a structurilor de remunerare
și a riscurilor asociate acestora, instituțiile de credit și
societățile de investiții trebuie să facă publice informații
detaliate referitoare la politicile și practicile lor de remunerare
și, din motive de confidențialitate, sumele cumulate pentru
angajații ale căror activități profesionale au un impact
semnificativ asupra profilului de risc al instituției de credit sau al
societății de investiții. Aceste
informații trebuie puse la dispoziția tuturor părților
interesate.
(73)
Directiva 95/46/CE a Parlamentului European
și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor
fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal
și libera circulație a acestora[16]
și Regulamentul (UE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al
Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor fizice cu
privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către
instituțiile și organele comunitare și privind libera
circulație a acestor date[17]
trebuie să se aplice pe deplin prelucrării datelor cu caracter
personal în sensul prezentului regulament.
(74)
Instituțiile de credit și societățile de
investiții trebuie să dețină un stoc de active lichide pe
care să le poată utiliza pentru a-și acoperi nevoile de
lichiditate în caz de criză de lichiditate pe termen scurt. Atunci când
utilizează stocul, acestea trebuie să introducă un plan de
refacere a activelor lichide deținute, iar autoritățile
competente trebuie să asigure adecvarea planului și implementarea
lui.
(75)
Stocul de active lichide trebuie să fie disponibil în orice moment
pentru a compensa ieșirile de lichidități. Nivelul nevoilor de
lichiditate în situațiile de criză de lichiditate pe termen scurt
trebuie să fie determinat în mod standardizat, astfel încât să se
asigure un standard uniform în materie de soliditate și condiții de
concurență egale. Este necesar să se garanteze că o astfel
de determinare standard nu are consecințe nedorite asupra piețelor
financiare, ofertei de creditare și creșterii economice, luând în
considerare, de asemenea, diferite modele de afaceri și medii de
finanțare ale instituțiilor de credit și societăților
de investiții din întreaga Uniune. În acest scop, cerința de
acoperire a necesarului de lichiditate trebuie să facă obiectul unei
perioade de observație. Pe baza observațiilor și sprijinului
ABE, Comisia trebuie să confirme sau să adapteze cerințele de
acoperire a necesarului de lichiditate prin intermediul unui act delegat.
(76)
Pe lângă nevoile de lichiditate pe termen scurt, instituțiile
de credit și societățile de investiții trebuie să
adopte, de asemenea, structuri de finanțare stabile pe termen mai lung. În
decembrie 2010, BCBS a convenit că indicatorul de finanțare netă
stabilă (net stable funding ratio –NSFR) va deveni un standard minim
până la 1 ianuarie 2018, iar BCBS va institui proceduri riguroase de
raportare pentru a monitoriza indicatorul pe durata unei perioade de
tranziție și va continua să evalueze implicațiile acestor
standarde pentru piețele financiare, oferta de creditare și
creșterea economică, remediind, dacă este cazul, consecințele
neintenționate ale acestora. BCBS a convenit astfel că NSFR va face
obiectul unei perioade de observație și va include o clauză de
revizuire. În acest context, în temeiul cerințelor de raportare
prevăzute de prezentul regulament, ABE trebuie să evalueze modul în
care trebuie concepută o cerință de finanțare stabilă.
Pe baza acestei evaluări, Comisia trebuie să prezinte un raport
Parlamentului European și Consiliului, împreună cu orice propuneri
adecvate pentru introducerea unei astfel de cerințe până în 2018.
(77)
Deficiențele de guvernanță corporativă din mai multe
instituții de credit și societăți de investiții au
contribuit la asumarea cu imprudență a unor riscuri excesive în
sectorul bancar, care au dus la eșecul anumitor instituții și au
dat naștere unor probleme sistemice.
(78)
Pentru a facilita monitorizarea practicilor de guvernanță
corporativă ale instituțiilor și pentru a
îmbunătăți disciplina pieței, instituțiile de credit
și societățile de investiții trebuie să își
facă publice măsurile adoptate în materie de guvernanță
corporativă. Organele de conducere ale acestora trebuie să aprobe
și să publice o declarație prin care să asigure publicul
că aceste mecanisme sunt adecvate și eficiente.
(79)
Pentru a garanta, în cursul unei perioade de tranziție,
convergența progresivă între nivelul fondurilor proprii și
ajustările prudențiale aplicate definiției fondurilor proprii în
cadrul Uniunii, precum și definiției fondurilor proprii care
figurează în prezentul regulament, introducerea cerințelor de fonduri
proprii prevăzute de prezentul regulament trebuie să aibă loc progresiv.
Este vital ca introducerea acestor cerințe să fie compatibilă cu
îmbunătățirile recente aduse de statele membre nivelurilor de
fonduri proprii și definiției „fondurilor proprii” în vigoare în
statele membre. În acest scop, în cursul perioadei de tranziție,
autoritățile competente trebuie să determine, în limitele
inferioară și superioară stabilite, ritmul de introducere a
cerințelor de fonduri proprii și a ajustărilor prudențiale
prevăzute de prezentul regulament.
(80)
Pentru a facilita tranziția de la ajustările prudențiale
divergente aplicate în prezent în statele membre către ansamblul de
ajustări prudențiale prevăzute de prezentul regulament,
autoritățile competente trebuie să poată, pe durata unei
perioade de tranziție, să solicite în continuare instituțiilor,
într-o măsură limitată, să opereze ajustări
prudențiale ale fondurilor proprii care constituie o derogare de la
prezentul regulament.
(81)
Pentru a se asigura că instituțiile dispun de timp suficient
pentru a se conforma noilor niveluri solicitate și definiției
fondurilor proprii, anumite instrumente de capital care nu respectă
definiția fondurilor proprii prevăzută de prezentul regulament
trebuie să fie eliminate progresiv în perioada 1 ianuarie 2013 - 31
decembrie 2021. În plus, anumite instrumente aduse ca suport de stat trebuie
recunoscute integral în cadrul fondurilor proprii pentru o perioadă
limitată.
(82)
Pentru a asigura convergența progresivă către norme
uniforme privind publicarea de informații de către instituții
pentru a oferi participanților la piață o imagine corectă
și completă a profilului de risc al fiecărei instituții,
cerințele privind publicarea trebuie să fie introduse treptat.
(83)
Pentru a ține seama de evoluțiile pieței și de
experiența dobândită în aplicarea prezentului regulament, Comisia
trebuie să aibă obligația de a prezenta Parlamentului European
și Consiliului rapoarte, după caz însoțite de propuneri
legislative adecvate, privind efectul posibil al cerințelor de capital
asupra ciclului economic, cerințele minime de fonduri proprii legate de
expunerile sub forma obligațiunilor garantate, de expunerile mari, de
cerințele privind lichiditatea, de efectul de levier, de expunerile la
riscul de credit transferat, de riscul de credit al contrapartidei și de
metoda expunerii inițiale, precum și de expunerile de tip retail, privind
definiția capitalului eligibil și privind nivelul de aplicare a
prezentului regulament.
(84)
Pentru a preciza cerințele prevăzute de prezentul regulament,
competența de a adopta acte legislative în conformitate cu articolul 290
din TFUE trebuie delegată Comisiei în ceea ce privește
adaptările tehnice la prezentul regulament în vederea clarificării
definițiilor pentru a asigura aplicarea uniformă a prezentului
regulament sau pentru a ține seama de evoluțiile de pe piețele
financiare; pentru alinierea terminologiei și a definițiilor-cadru în
concordanță cu legislația ulterioară relevantă; pentru
a adapta dispozițiile respectivului regulament în ceea ce privește
fondurile proprii ca urmare a evoluției standardelor contabile sau a
legislației Uniunii sau în ceea ce privește convergența
practicilor de supraveghere prudențială; pentru a extinde lista
claselor de expuneri, în sensul abordării standardizate sau al
abordării bazate pe modele interne de rating, astfel încât să se țină
seama de evoluțiile de pe piețele financiare; pentru a adapta anumite
valori relevante pentru respectivele clase de expuneri astfel încât să se
țină seama de efectele inflației; pentru a adapta lista și
clasificarea elementelor din afara bilanțului; și pentru a adapta
anumite dispoziții și criterii tehnice privind tratarea riscului de
credit al contrapartidei, abordarea standardizată și abordarea
bazată pe modele interne de rating, diminuarea riscului de credit,
securitizarea, riscul operațional, riscul de piață, lichiditatea,
rezervele de capital, efectul de levier și publicarea informațiilor,
astfel încât să se țină seama de evoluția piețelor
financiare, a standardelor contabile sau a legislației Uniunii sau în ceea
ce privește convergența practicilor de supraveghere
prudențială și măsurarea riscului, precum și pentru a
ține seama de rezultatul revizuirii unor aspecte diverse referitoare la
domeniul de aplicare al Directivei 2004/39/CE.
(85)
Competența de a adopta acte legislative în conformitate cu
articolul 290 din TFUE trebuie delegată de asemenea Comisiei în ceea ce
privește stabilirea unei reduceri temporare a nivelului de fonduri proprii
sau a ponderilor de risc specificate de respectivul regulament pentru a
ține seama de circumstanțe specifice; clarificarea exceptării
anumitor expuneri de la aplicarea dispozițiilor respectivului regulament
referitoare la expunerile mari; precizarea sumelor relevante pentru calcularea
cerințelor de capital pentru portofoliul de tranzacționare pentru a
ține seama de evoluțiile din domeniul economic și monetar;
ajustarea categoriilor de societăți de investiții care se
califică în vederea anumitor derogări de la cerințele privind
nivelul fondurilor proprii pentru a lua în considerare evoluțiile de pe
piețele financiare; precizarea cerinței ca societățile de
investiții să dețină fonduri proprii echivalente cu o
pătrime din cheltuielile lor de exploatare fixe din anul precedent în
vederea asigurării aplicării uniforme a prezentului regulament;
determinarea elementelor de fonduri proprii din care trebuie să fie efectuate
deduceri ale deținerilor unei instituții de instrumente ale
entităților relevante; introducerea unor dispoziții tranzitorii
suplimentare referitoare la tratamentul câștigurilor și pierderilor
actuariale în măsurarea angajamentelor definite ale instituțiilor în
materie de pensii; creșterea temporară a nivelului fondurilor proprii
și precizarea cerințelor de lichiditate.
(86)
Este deosebit de important ca, în timpul lucrărilor sale
pregătitoare, Comisia să organizeze consultări adecvate,
inclusiv la nivel de experți. Atunci când pregătește și
elaborează acte delegate, Comisia trebuie să asigure transmiterea
simultană, la timp și adecvată a documentelor relevante
către Parlamentul European și Consiliu.
(87)
Comisia trebuie autorizată, de asemenea, să adopte,
prin intermediul unei proceduri de urgență, o creștere
temporară a nivelului fondurilor proprii, a ponderilor de risc sau a
oricăror alte cerințe prudențiale, necesară pentru a
răspunde la evoluțiile pieței. Aceste dispoziții trebuie
să fie aplicabile pentru o perioadă de maximum șase luni, cu
excepția cazului în care Parlamentul European sau Consiliul prezintă
obiecții la actul delegat în termen de șase săptămâni. Comisia trebuie să precizeze motivele pentru care s-a folosit
procedura de urgență.
(88)
Standardele tehnice în materie de servicii financiare
trebuie să asigure armonizare, condiții uniforme și
protecție adecvată a deponenților, investitorilor și
consumatorilor din întreaga Uniune. Este eficient și oportun
să se încredințeze ABE, ca organism cu înaltă specializare,
sarcina de a elabora proiecte de standarde tehnice de reglementare și de
punere în aplicare care nu implică alegeri strategice și de a le
înainta Comisiei.
(89)
Comisia trebuie să adopte proiectele de standarde tehnice de
reglementare elaborate de ABE în ceea ce privește cooperativele sau
instituțiile similare, anumite instrumente de fonduri proprii,
ajustările prudențiale, deducerile din fondurile proprii,
instrumentele suplimentare de fonduri proprii, interesele minoritare, serviciile
auxiliare celor bancare, tratamentul ajustării riscului de credit,
probabilitatea de nerambursare, pierderea în caz de nerambursare,
guvernanța corporativă, metodele de abordare a ponderării la
risc a activelor, convergența practicilor de supraveghere
prudențială, lichiditatea și dispozițiile tranzitorii
pentru fondurile proprii, prin intermediul unor acte delegate, în conformitate
cu articolul 290 din TFUE și în conformitate cu articolele 10 și 14
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010. Este deosebit de important ca, în timpul
lucrărilor sale pregătitoare, Comisia să organizeze
consultări adecvate, inclusiv la nivel de experți.
(90)
De asemenea, Comisia trebuie autorizată să adopte standarde
tehnice de punere în aplicare, prin intermediul actelor de punere în aplicare,
în conformitate cu articolul 291 din TFUE și în conformitate cu articolul
15 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010. ABE trebuie însărcinată
cu elaborarea standardelor tehnice de punere în aplicare pe care le transmite
Comisiei cu privire la consolidare, deciziile comune, raportare, publicare,
expunerile garantate cu ipoteci, evaluarea riscurilor, metode de abordare a
ponderării la risc a activelor, ponderile de risc și specificarea
anumitor expuneri, tratamentul opțiunilor și warrant-urilor,
pozițiile în instrumente de capitaluri proprii și pe valută,
utilizarea modelelor interne, efectul de levier și elementele
extrabilanțiere.
(91)
Pentru a asigura condiții uniforme de punere în aplicare a
prezentului regulament, Comisiei trebuie să i se acorde competențe de
executare. Aceste competențe trebuie să fie exercitate în
conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European
și al Consiliului de stabilire a normelor și principiilor generale
privind mecanismele de control de către statele membre al exercitării
competențelor de executare de către Comisie.
            ADOPTĂ
PREZENTUL REGULAMENT:
PARTEA I
DISPOZIȚII GENERALE
Titlul I
Obiect, domeniu de aplicare și definiții
Articolul 1
Domeniu de aplicare
Prezentul regulament prevede norme uniforme privind
cerințele prudențiale generale pe care trebuie să le
îndeplinească toate instituțiile supravegheate în temeiul Directivei
[inserat de PO], în ceea ce privește următoarele elemente:
(a)
cerințe de fonduri proprii referitoare la elemente în
întregime cuantificabile, uniforme și standardizate ale riscului de
credit, riscului de piață și riscului operațional;
(b)
cerințe de limitare a expunerilor mari;
(c)
după intrarea în vigoare a actului delegat
menționat la articolul 444, cerințe de lichiditate referitoare la
elemente în întregime cuantificabile, uniforme și standardizate ale
riscului de lichiditate;
(d)
cerințe de raportare referitoare la literele (a) -
(c) și referitoare la efectul de levier;
(e)
cerințe de publicare.
Articolul 299 se aplică contrapartidelor
centrale.
Prezentul regulament nu reglementează
cerințele de publicare pentru autoritățile competente în
domeniul reglementării prudențiale și supravegherii
instituțiilor, așa cum sunt prevăzute de Directiva [inserat de
PO].
Articolul 2
Competențe de supraveghere
Pentru a asigura conformitatea cu prezentul regulament,
autoritățile competente dețin competențele și
urmează procedurile prevăzute de Directiva [inserat de PO].
Articolul 3
Aplicarea unor cerințe mai stricte de către
instituții
Prezentul regulament nu împiedică
instituțiile să dețină fonduri proprii și componente
ale acestora care depășesc cerințele prezentului regulament, sau
să aplice măsuri mai stricte decât cele prevăzute de prezentul
regulament.
Articolul 4
Definiții
În sensul prezentului regulament, se
aplică următoarele definiții:
(1)
„instituție de credit” înseamnă o societate a
cărei activitate constă în a primi de la public depozite sau alte
fonduri rambursabile și în a acorda credite în cont propriu;
(2)
„autorități competente” înseamnă
autorități publice sau organisme recunoscute oficial de
legislația națională, care sunt abilitate în temeiul
legislației naționale să supravegheze instituțiile de
credit sau societățile de investiții ca parte a sistemului de
supraveghere existent în statul membru vizat.
(3)
 „instituție financiară” înseamnă o
societate, alta decât o instituție de credit, a cărei activitate
principală constă în dobândirea de participații sau în
desfășurarea uneia sau a mai multor activități
menționate la punctele 2-12 și 15 din anexa I la Directiva [inserat
de OP];
(4)
„ instituție” înseamnă o instituție de
credit sau o societate de investiții.
(5)
„autoritate responsabilă cu supravegherea
consolidată” înseamnă autoritatea competentă responsabilă
cu realizarea supravegherii pe bază consolidată a
instituțiilor-mamă din Uniunea Europeană și a
instituțiilor controlate de holdinguri financiare-mamă din Uniunea
Europeană sau de holdinguri financiare mixte-mamă din Uniunea
Europeană.
(6)
„societăți de investiții recunoscute din
țări terțe” înseamnă societăți care întrunesc
următoarele condiții:
(a)      societăți care, în cazul în care ar fi constituite în cadrul
Uniunii, s-ar încadra în definiția societății de
investiții;
(b)     societăți care sunt autorizate
într-o țară terță;
(c)      societăți care intră sub incidența și
respectă norme prudențiale considerate de autoritățile
competente ca fiind cel puțin la fel de stricte ca cele prevăzute de
prezentul regulament sau de Directiva [inserat de PO];
(7)
„societate locală” înseamnă o societate care
tranzacționează în cont propriu pe piețe de contracte futures
financiare sau de opțiuni ori de alte instrumente derivate și pe
piețe monetare având ca scop unic poziții de acoperire de pe
piețele de instrumente financiare derivate, sau care
tranzacționează pentru contul altor membri de pe acele piețe
și care beneficiază de garanții din partea membrilor
compensatori ai acelorași piețe, atunci când responsabilitatea
asigurării executării contractelor încheiate de o astfel de societate
este asumată de membrii compensatori de pe aceleași piețe;
(8)
„societate de investiții” înseamnă
instituțiile definite la articolul 4 alineatul (1) punctul 1 din Directiva
2004/39/CE, care intră sub incidența cerințelor prevăzute
de directiva menționată, excluzând:
(a)     instituțiile de
credit;
(b)     societățile
locale;
(c)     societățile
care sunt autorizate numai pentru a furniza servicii de consultanță
pentru investiții sau pentru a primi și transmite ordine de la
investitori, fără a deține bani sau titluri de valoare
aparținând clienților lor și care, din acest motiv, nu pot
deveni în niciun moment debitoare față de respectivii clienți;
(9)
„organism de plasament colectiv (OPC)” înseamnă un
fond de investiții alternative, definit la articolul 4 alineatul (1)
litera (a) din Directiva 2011/61/UE a Parlamentului European și a
Consiliului din 8 iunie 2011 privind administratorii fondurilor de
investiții alternative sau un organism de plasament colectiv în valori
mobiliare (OPCVM) definit la articolul 1 din Directiva 2009/65/CE a
Parlamentului European și a Consiliului de coordonare a actelor cu putere
de lege și a actelor administrative privind organismele de plasament
colectiv în valori mobiliare (OPCVM).
(10)
„autorizație” înseamnă un instrument eliberat
sub orice formă de către autorități, prin care se
acordă dreptul de a desfășura activități specifice;
(11)
„situație consolidată”
înseamnă situația care rezultă din aplicarea cerințelor
prezentului regulament în conformitate cu titlul II capitolul 2 în cazul unei
instituții, ca și cum respectiva instituție formează,
împreună cu una sau mai multe entități, o singură
instituție;
(12)
„bază consolidată” înseamnă
pe baza situației consolidate;
(13)
„marcarea la piață” înseamnă evaluarea
pozițiilor la prețuri de închidere direct disponibile, care provin
din surse independente, inclusiv cotații bursiere, cotații
electronice sau cotații provenite de la mai mulți brokeri
independenți de renume;
(14)
„marcarea la model” înseamnă orice evaluare care
trebuie raportată la un nivel de referință, extrapolată sau
calculată în alt mod pornind de la una sau mai multe date de intrare de pe
piață;
(15)
„verificare independentă a
prețurilor” înseamnă un proces de verificare regulată a
preciziei și independenței prețurilor de piață sau a
datelor de intrare utilizate pentru marcarea la model;
(16)
„sucursală” înseamnă un punct de lucru care, din
punct de vedere juridic, depinde de o instituție de credit și care
desfășoară direct toate tranzacțiile sau anumite tipuri de
tranzacții specifice instituțiilor de credit;
(17)
„instituție financiară” înseamnă o
societate, alta decât o instituție de credit, a cărei activitate principală
constă în dobândirea de participații sau în desfășurarea
uneia sau a mai multor activități menționate la punctele 2-12
și 15 din anexa I la Directiva [inserat de OP];
(18)
„stat membru de origine” înseamnă statul membru în
care o instituție de credit a fost autorizată;
(19)
„stat membru gazdă” înseamnă statul
membru în care instituția de credit are o sucursală sau în care
prestează servicii;
(20)
„control” înseamnă legătura care
există între o întreprindere-mamă și o filială, așa
cum este definită la articolul 1 din A șaptea Directivă a
Consiliului 83/349/CEE din 13 iunie 1983 în temeiul articolului 54 alineatul
(3) litera (g) din tratat, privind conturile consolidate[18], sau o relație de
aceeași natură între orice persoană fizică sau
juridică și o întreprindere;
(21)
„participație calificată” înseamnă
deținerea într-o întreprindere, direct sau indirect, a cel puțin
10 % din capital sau din drepturile de vot sau orice altă
posibilitate de a exercita o influență semnificativă asupra
administrării acelei întreprinderi;
(22)
„entități din sectorul public”
înseamnă organisme administrative fără caracter comercial
subordonate administrațiilor centrale, administrațiilor regionale,
autorităților locale sau autorităților care exercită
aceleași atribuții ca și autoritățile regionale
și locale sau întreprinderi necomerciale deținute de
administrațiile centrale sau de autoritățile regionale sau
locale care beneficiază de garanții explicite și care pot
include organisme autonome prin lege aflate sub supraveghere publică;
(23)
„capital eligibil” în sensul părții a
doua titlul IV și al părții a cincea înseamnă suma
următoarelor elemente:
(a) capital comun de rangul 1,
(b) capital suplimentar de rangul 1,
(c) capital de rangul 2, care este egal cu sau
mai mic de 25 % din fondurile proprii;
(24)
„risc operațional” înseamnă riscul de pierderi
care rezultă din neadecvarea sau eșecul unor procese, persoane sau
sisteme interne sau din evenimente externe și care include riscul juridic;
(25)
„bănci centrale” înseamnă băncile centrale
naționale care sunt membre ale Sistemului European al Băncilor
Centrale și Banca Centrală Europeană, cu excepția cazului
în care se prevede altfel;
(26)
„risc de diminuare” înseamnă riscul ca o
creanță să fie redusă prin acordarea de credite, în numerar
sau nu, către debitor;
(27)
„probabilitate de nerambursare” înseamnă
probabilitate de nerambursare de către o contrapartidă pe parcursul
unui an;
(28)
„pierdere”, în sensul părții a treia, titlul II,
înseamnă pierderea economică, inclusiv efectele actualizărilor
importante și costurile semnificative directe și indirecte asociate
recuperării sumelor de încasat în baza unui instrument;
(29)
„pierdere în caz de nerambursare (loss given default LGD)”
înseamnă raportul dintre pierderea pe o expunere în cazul
neplății de către o contrapartidă și suma
exigibilă în caz de nerambursare;
(30)
„factor de conversie” înseamnă raportul dintre suma
încă netrasă dintr-o linie de credit care va fi trasă și
exigibilă în caz de nerambursare și partea încă netrasă din
linia de credit respectivă, importanța liniei de credit fiind determinată
de limita autorizată, cu excepția cazului în care limita
neautorizată este mai mare;
(31)
„pierdere așteptată (expected loss EL)”, în
sensul părții a treia titlul II înseamnă raportul dintre
pierderea estimată pe o expunere în caz de nerambursare de către o
contrapartidă sau în caz de diluare pe parcursul unui an și suma
exigibilă în caz de nerambursare;
(32)
„diminuare a riscului de credit” înseamnă tehnica
folosită de o instituție pentru a reduce riscul de credit asociat
unei expuneri sau unor expuneri pe care instituția respectivă
continuă să le dețină;
(33)
„protecție finanțată a creditului”
înseamnă o tehnică de diminuare a riscului de credit prin care
reducerea riscului de credit asociat unei expuneri a unei instituții
derivă din dreptul respectivei instituții – în cazul
neplății de către o contrapartidă sau al unor alte
evenimente de credit legate de contrapartidă – de a lichida sau de a
obține transferul, atribuirea sau păstrarea unor active sau sume sau
de a reduce sau înlocui valoarea expunerii cu diferența dintre valoarea
expunerii și cuantumul unei creanțe asupra instituției;
(34)
„protecție nefinanțată a creditului”
înseamnă o tehnică de diminuare a riscului de credit prin care
reducerea riscului de credit asociat unei expuneri a unei instituții
derivă din angajarea unei terțe părți de a plăti o
sumă în cazul neplății de către debitor sau al unor alte
evenimente de credit specificate;
(35)
„tranzacție de răscumpărare” înseamnă
orice tranzacție reglementată printr-un contract care intră sub
incidența definiției de „acord repo” sau „acord reverse repo”;

(36)
„instrument asimilat numerarului” înseamnă un
certificat de depozit, obligațiuni, inclusiv obligațiunile garantate,
sau orice alt instrument nesubordonat, care a fost emis de instituție,
pentru care instituția a primit deja plata completă și care
trebuie rambursat necondiționat de către instituție la valoarea
sa nominală;
(37)
„securitizare” înseamnă o tranzacție sau un
program prin care riscul de credit asociat unei expuneri sau unui ansamblu de
expuneri este împărțit în tranșe, cu următoarele
caracteristici:
(a)
plățile în cadrul tranzacției sau
programului sunt dependente de performanța expunerii sau a ansamblului de
expuneri;
(b)
subordonarea tranșelor determină
distribuirea pierderilor pe parcursul duratei tranzacției sau a programului;
(38)
„tranșă” înseamnă un segment de risc
de credit stabilit contractual și asociat unei expuneri sau unui
număr de expuneri, în care o poziție din segment prezintă un
risc de pierdere de credit mai mare sau mai mică decât o poziție cu
același cuantum din orice alt asemenea segment, fără a se
ține seama de protecția creditului oferită de terțe
părți direct deținătorilor pozițiilor din segment sau
din alte segmente;
(39)
„poziție din securitizare” înseamnă o
expunere la o securitizare;
(40)
„resecuritizare” înseamnă o securitizare în
care riscul asociat unui portofoliu de expuneri-suport este împărțit
în tranșe și cel puțin una dintre expunerile-suport este o
poziție din securitizare;
(41)
„poziție din resecuritizare” înseamnă o
expunere la o resecuritizare;
(42)
„inițiator” înseamnă oricare dintre
următoarele:
(a)
o entitate care, individual sau prin intermediul
unor entități asociate, a fost implicată direct sau indirect în
contractul original care a creat obligațiile sau obligațiile
potențiale ale debitorului sau ale debitorului potențial, care au
determinat expunerea securitizată;
(b)
o entitate care cumpără expunerile unei
terțe părți în cont propriu și apoi le securitizează;
(43)
„sponsor” înseamnă o instituție, alta decât o
instituție inițiatoare, care stabilește și gestionează
un program de emisiune de titluri garantate cu active sau un alt program de
securitizare, care achiziționează expuneri de la entități
terțe;
(44)
„îmbunătățire a calității
creditului” înseamnă un aranjament contractual în care calitatea
creditului unei poziții din securitizare se ameliorează
față de cazul în care nu s-ar fi oferit îmbunătățirea,
incluzând îmbunătățirile obținute prin prezența
tranșelor de rang inferior în securitizare sau prin alte tipuri de
protecție a creditului;
(45)
„entitate special constituită în scopul
securitizării”(securitisation special purpose entity - SSPE) înseamnă
un trust corporativ sau o entitate, alta decât o instituție,
organizată pentru efectuarea uneia sau mai multor securitizări, ale
cărei activități se limitează la realizarea acestui
obiectiv, a cărei structură are rolul de a izola obligațiile
SSPE de cele ale instituției inițiatoare și ai cărei
deținători de interese au dreptul să le dea în gaj sau să
le schimbe fără restricții;
(46)
„grup de clienți aflați în legătură”
înseamnă oricare dintre următoarele:
(a)
două sau mai multe persoane fizice sau juridice care,
până la proba contrarie, constituie un risc unic, pentru că una
dintre ele, direct sau indirect, deține controlul asupra celeilalte sau
celorlalte, cu excepția cazului în care se aplică tratamentul
prevăzut la litera (c);
(b)
două sau mai multe persoane fizice sau juridice între
care nu există o relație de control, așa cum este descrisă
la litera (a), dar care trebuie să fie considerate ca reprezentând un
singur risc deoarece legătura dintre ele este atât de strânsă încât,
în cazul în care una dintre aceste persoane se confruntă cu probleme
financiare, în special dificultăți de finanțare sau de
rambursare, și cealaltă sau toate celelalte persoane ar întâmpina
probabil dificultăți de finanțare sau de rambursare;
(c)
în cazul în care o administrație centrală deține controlul
asupra uneia sau mai multor entități, iar expunerile față
de această administrație centrală primesc o pondere de risc de
0 % în conformitate cu articolul 109 și în cazul în care
administrația centrală oferă o garanție explicită
pentru toate obligațiile acestor entități, acest control nu
creează un grup de clienți aflați în legătură care
să includă administrația centrală și
entitățile respective. Aceeași
regulă se aplică și administrațiilor regionale sau
autorităților locale, în cazul în care expunerile față de
administrațiile regionale sau autoritățile locale primesc o
pondere de risc de 0 % în conformitate cu articolul 110 și în cazul
în care administrațiile regionale sau autoritățile locale
oferă o garanție explicită pentru toate obligațiile acestor
entități.
(47)
„burse recunoscute” înseamnă bursele recunoscute care
îndeplinesc toate condițiile următoare:
(a)
 sunt piețe care figurează pe lista care
urmează să fie publicată de (AEVMP) în conformitate cu articolul
47 din Directiva 2004/39/CE.
(b)
dețin un mecanism de compensare prin care
contractele menționate în anexa IV fac obiectul cerințelor de
marjă zilnică care, în opinia autorităților competente,
oferă o protecție corespunzătoare;
(48)
„beneficii discreționare de tipul pensiilor”
înseamnă beneficii suplimentare de tipul pensiilor acordate pe o bază
discreționară de o instituție unui angajat în cadrul pachetului
de remunerație variabilă acordat acestuia, care nu includ drepturile
dobândite acordate angajatului în conformitate cu sistemul de pensii al
societății;
(49)
„participație” înseamnă o
participație în sensul articolului 17 prima teză din A patra
Directivă 78/660/CEE a Consiliului din 25 iulie 1978 privind
conturile anuale ale anumitor forme de societăți comerciale[19] sau deținerea, în mod
direct sau indirect, a cel puțin 20 % din drepturile de vot sau din
capitalul unei societăți;
(50)
„expunere” în sensul părții a treia titlul II
însemnă un activ sau un element extrabilanțier.
(51)
„valoare ipotecară” înseamnă valoarea
proprietăților imobiliare stabilită printr-o evaluare
prudentă a valorii comerciale viitoare a proprietăților,
ținând seama de aspectele sustenabile pe termen lung ale proprietăților,
de condițiile de piață normale și locale, de utilizarea
curentă și de eventualele utilizări alternative ale
proprietăților.
(52)
„valoare de piață”, în sensul
proprietăților imobiliare, înseamnă suma estimată pentru
care proprietățile trebuie să fie schimbate la data
evaluării între un cumpărător și un vânzător
interesați în cadrul unei tranzacții încheiate în condiții de
concurență normală, în care fiecare parte acționează
în deplină cunoștință, prudent și fără
constrângeri.
(53)
„cadru contabil relevant” înseamnă normele contabile
la care este supusă instituția în temeiul Regulamentului (CE)
nr.1606/2002[20]
al Parlamentului European și al Consiliului din 19 iulie 2002 privind
aplicarea standardelor internaționale de contabilitate și în temeiul
Directivei 86/635/CEE a Consiliului din 8 decembrie 1986 privind conturile
anuale și conturile consolidate ale băncilor și ale altor
instituții financiare[21].
(54)
„rata de nerambursare pe un an” înseamnă raportul
dintre numărul de situații de nerambursare care au avut loc în cursul
unei perioade care începe cu un an înainte de o dată T și
numărul de debitori clasificați în această clasă sau
categorie cu un an înainte de această dată.
(55)
„finanțare speculativă a
proprietăților imobiliare” înseamnă împrumuturi acordate în
scopul dobândirii, dezvoltării sau construcției unor
proprietăți imobiliare, cu intenția de a le revinde în profit.
(56)
„acord repo” și „acord reverse repo” înseamnă
orice acord în care o instituție sau contrapartida sa transferă
titluri, mărfuri sau drepturi garantate referitoare la oricare dintre
următoarele:
(a)     proprietatea asupra
titlurilor sau a mărfurilor în cazul în care garanția respectivă
este emisă de o bursă recunoscută care deține drepturile
asupra titlurilor sau mărfurilor, iar acordul nu permite unei
instituții să transfere sau să dea în gaj anumite titluri sau mărfuri
mai multor contrapartide în același timp, cu angajamentul de a le
răscumpăra;
(b)     titluri sau
mărfuri prezentând aceleași caracteristici la un preț
specificat, la o dată viitoare precizată sau care urmează a fi
precizată de entitatea care transferă,
reprezentând un acord repo pentru instituția
care vinde titlurile sau mărfurile și un acord reverse repo pentru
instituția care le cumpără.
(57)
„instrumente financiare” înseamnă oricare
dintre următoarele:
(a)
un contract care generează atât un activ financiar al
unei părți, cât și un pasiv financiar sau un instrument de
capitaluri proprii al unei alte părți;
(b)
orice instrument menționat în secțiunea C din
anexa I la Directiva 2004/39/CE;
(c)
un instrument financiar derivat;
(d)
un instrument financiar primar;
(e)
un instrument de numerar.
Instrumentele menționate la literele (a) -
(c) sunt instrumente financiare numai dacă valoarea lor derivă din
prețul unui alt instrument financiar-suport sau al altui element-suport,
dintr-un indicator sau un indice.
(58)
„capital inițial” înseamnă cantitatea și
tipurile de fonduri proprii prevăzute la articolul 12 din Directiva
[inserat de OP] pentru instituțiile de credit și în titlul IV al
directivei menționate pentru societățile de investiții.
(59)
„poziții deținute cu intenția
tranzacționării” înseamnă oricare dintre următoarele:
(a)
pozițiile în cont propriu și pozițiile
provenind din serviciile pentru clienți și activitățile de
creare de piață;
(b)
pozițiile destinate revânzării pe termen scurt;
(c)
pozițiile destinate să beneficieze de
diferențele, reale sau așteptate pe termen scurt, dintre
prețurile de cumpărare și cele de vânzare sau de alte
variații ale prețurilor sau ale ratei dobânzii;
(60)
„societate-mamă” înseamnă:
(a)     o societate-mamă, așa cum este definită la articolele 1
și 2 din Directiva 83/349/CEE;
(b)     în sensul titlului VII capitolul 3 secțiunea II și capitolul
4 secțiunea II, al titlului VIII din Directiva [inserat de PO] și al
părții V din prezentul regulament, o societate-mamă conform
articolului 1 alineatul (1) din Directiva 83/349/CEE, precum și orice
societate care exercită în mod efectiv o influență
dominantă asupra altei societăți;
(61)
„filială” înseamnă:
(a)     o filială, așa cum este definită la articolele 1 și
2 din Directiva 83/349/CEE;
(b)     o filială în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva
83/349/CEE și orice societate asupra căreia o societate-mamă
exercită în mod efectiv o influență dominantă;
Toate filialele unei filiale se consideră, de
asemenea, filiale ale societății care este societatea-mamă
inițială;
(62)
„portofoliu de tranzacționare” înseamnă toate
pozițiile pe instrumente financiare și mărfuri deținute de
o instituție, fie cu intenția tranzacționării, fie cu
scopul de a acoperi pozițiile deținute cu intenția tranzacționării;
(63)
„holding financiar” înseamnă o instituție
financiară ale filiale sunt fie în exclusivitate, fie în principal
instituții sau instituții financiare, cel puțin una dintre
aceste filiale fiind o instituție, și care nu este holding financiar
mixt în sensul articolului 2 alineatul (15) din Directiva 2002/87/CE[22];
(64)
„instituție-mamă dintr-un stat membru”
înseamnă o instituție care are ca filială o instituție sau
o instituție financiară sau care deține o participație
într-o asemenea instituție și care nu este la rândul său o
filială a unei alte instituții autorizate în același stat membru
sau a unui holding financiar sau holding financiar mixt înființat în
același stat membru;
(65)
„instituție-mamă din UE” înseamnă o
instituție-mamă care nu este o filială a unei alte
instituții autorizate în orice stat membru sau a unui holding financiar
sau holding financiar mixt înființat în orice stat membru;
(66)
„holding financiar-mamă dintr-un stat membru”
înseamnă un holding financiar care nu este la rândul său o
filială a unei instituții autorizate în același stat membru sau
a unui holding financiar sau holding financiar mixt înființat în
același stat membru;
(67)
„holding financiar-mamă din UE” înseamnă
un holding financiar-mamă care nu este o filială a unei
instituții autorizate în orice stat membru ori a unui alt holding
financiar sau holding financiar mixt înființat în orice stat membru;
(68)
„holding financiar mixt-mamă dintr-un stat
membru” înseamnă un holding financiar mixt care nu este la rândul său
o filială a unei instituții autorizate în același stat membru
sau a unui holding financiar sau holding financiar mixt înființat în
același stat membru;
(69)
„holding financiar mixt-mamă din UE”
înseamnă un holding financiar mixt-mamă care nu este o filială a
unei instituții autorizate în orice stat membru ori a unui alt holding
financiar sau holding financiar mixt înființat în orice stat membru;
(70)
 „sistem multilateral de
tranzacționare” are același înțeles ca la articolul 4 alineatul
(15) din Directiva 2004/39/CE;
(71)
„holding cu activitate mixtă” înseamnă o
societate-mamă, alta decât un holding financiar, o instituție sau un
holding financiar mixt, ale cărei filiale includ cel puțin o
instituție;
(72)
„legături strânse” înseamnă o
situație în care două sau mai multe persoane fizice sau juridice sunt
legate prin:
(a)
participare sub forma deținerii, directe sau prin control,
a cel puțin 20 % din drepturile de vot sau din capitalul unei
societăți;
(b)
control;
(c)
faptul că ambele sau toate sunt în
permanență legate de una și aceeași persoană
terță printr-o relație de control;
(73)
„contrapartidă centrală (CCP)”
înseamnă o entitate legală care se interpune între contrapartidele la
o tranzacție pe una sau mai multe piețe financiare, devenind
cumpărător pentru orice vânzător și vânzător pentru
orice cumpărător;
(74)
„fond de garantare” înseamnă un fond înființat
de o CCP al cărui scop este să asigure împărțirea
pierderilor pe care le suportă contrapartida centrală ca urmare a
nerambursării sau a insolvenței unuia sau mai multora dintre membrii
săi compensatori, atunci când marjele și contribuțiile la fondul
de garantare furnizate de membrii compensatori respectivi nu sunt suficiente
pentru a acoperi aceste pierderi;
(75)
„expunere din tranzacții” înseamnă suma dintre
expunerile care decurg din active depuse la o contrapartidă centrală,
expunerile evaluate la prețul de piață față de o
contrapartidă centrală și potențialele expuneri viitoare
față de o contrapartidă centrală;
(76)
„societate de asigurare” are același
înțeles ca la articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2009/138/CE;
(77)
„holding mixt de asigurare” are același
înțeles ca la articolul 212 alineatul (1) litera (g) din Directiva
2009/138/CE;
(78)
„societate de reasigurare” are același
înțeles ca la articolul 13 alineatul (4) din Directiva 2009/138/CE;
(79)
„societate de asigurare dintr-o țară
terță” are același înțeles ca la articolul 13 alineatul (3)
din Directiva 2009/138/CE;
(80)
„societate de reasigurare dintr-o țară
terță” are același înțeles ca la articolul 13 alineatul (6)
din Directiva 2009/138/CE;
(81)
„piață reglementată” înseamnă o
piață menționată în lista care urmează să fie
publicată de Autoritatea europeană pentru valori mobiliare și
piețe (AEVMP) în conformitate cu articolul 47 din Directiva
2004/39/CE;
(82)
„organ de conducere” înseamnă organul care
controlează o instituție, exercitând funcții de supraveghere
și de conducere, care are autoritatea de a lua deciziile finale și
competența de a defini strategia, obiectivele și direcția
generală a instituției. Organul
de conducere include persoanele care conduc efectiv activitatea
instituției;
(83)
„organ de conducere în funcția sa de
supraveghere” înseamnă organul de conducere care își exercită
funcția de supraveghere și monitorizare a procesului de luare a
deciziilor de către echipa de conducere;
(84)
„conducere superioară” înseamnă acele
persoane care exercită funcții executive în cadrul unei
instituții și care sunt responsabile și răspunzătoare
în fața organului de conducere pentru gestionarea zilnică a
instituției;
(85)
„holding financiar mixt” înseamnă o
societate-mamă, alta decât o entitate reglementată, care,
împreună cu filialele sale, dintre care cel puțin una este o entitate
reglementată cu sediul social în Uniunea Europeană, și cu alte
entități, constituie un conglomerat financiar;
(86)
„efect de levier” înseamnă dimensiunea
relativă a activelor unei instituții, a obligațiilor
extrabilanțiere și obligațiilor contingente de a plăti, de
a furniza o prestație sau de a oferi garanții reale, inclusiv
obligațiile ce decurg din finanțări primite, angajamente
asumate, instrumente financiare derivate sau acorduri repo, cu excepția
obligațiilor care pot fi executate numai în timpul lichidării unei
instituții, în raport cu fondurile proprii ale instituției
respective.
Titlul II
Nivelul aplicării cerințelor
Capitolul 1
Aplicarea cerințelor pe bază individuală
Articolul 5
Principii generale
1.
Instituțiile trebuie să respecte
obligațiile stabilite în părțile a doua-a cincea pe bază
individuală.
2.
Orice instituție care nu este nici
filială într-un stat membru în care este autorizată și
supravegheată, nici societate-mamă, și orice instituție
neinclusă în consolidare în conformitate cu articolul 17, trebuie să
respecte obligațiile prevăzute la articolul 84 pe bază
individuală.
3.
Orice instituție care nu este nici
societate-mamă, nici filială și orice instituție
neinclusă în consolidare în conformitate cu articolul 17, trebuie să
respecte obligațiile menționate în partea a opta pe bază
individuală.
4.
Instituțiile, cu excepția
societăților de investiții care nu sunt autorizate să
presteze serviciile de investiții enumerate la punctele 3 și 6 din
secțiunea A a anexei I la Directiva 2004/39/CE, trebuie să respecte
obligațiile prevăzute la articolele 401 și 403 pe bază
individuală.
5.
Instituțiile trebuie să respecte
obligațiile prevăzute în partea VII pe bază individuală.
Articolul 6
Derogare de la aplicarea cerințelor prudențiale pe
bază individuală
1.
Autoritățile competente pot să acorde
derogări de la aplicarea articolului 5 alineatul (1) oricărei filiale
a unei instituții, atunci când atât filiala, cât și instituția
fac obiectul autorizării și supravegherii de către statul membru
respectiv, iar filiala este inclusă în supravegherea pe bază
consolidată a instituției care este societatea-mamă și sunt
îndeplinite toate condițiile următoare pentru a se garanta că
fondurile proprii sunt distribuite adecvat între societatea-mamă și
filialele sale:
(a)
nu există niciun impediment practic sau legal
semnificativ, actual sau potențial, în calea transferului prompt de
fonduri proprii sau a rambursării rapide a datoriilor de către
societatea-mamă;
(b)
fie societatea-mamă îndeplinește cerințele
autorității competente privind gestionarea prudențială a
filialei și a declarat, cu consimțământul autorității
competente, că garantează angajamentele asumate de filială, fie
riscurile filialei sunt neglijabile;
(c)
procedurile de evaluare, măsurare și
control al riscului aplicate de societatea-mamă includ filiala;
(d)
societatea-mamă deține mai mult de 50 % din
drepturile de vot atașate acțiunilor din capitalul filialei sau are
dreptul de a numi sau de a revoca majoritatea membrilor organului de conducere
al filialei.
2.
Autoritățile competente pot exercita
opțiunea prevăzută la alineatul (1), în cazul în care
societatea-mamă este un holding financiar sau un holding financiar mixt
înființat în același stat membru ca și instituția, cu
condiția ca acesta să facă obiectul acelorași condiții
de supraveghere ca și instituțiile, în special al standardelor
prevăzute la articolul 10 alineatul (1).
3.
Autoritățile competente pot să acorde
derogări de la aplicarea articolului 5 alineatul (1) unei
instituții-mamă dintr-un stat membru atunci când instituția face
obiectul autorizării și supravegherii de către statul membru
respectiv și este inclusă în supravegherea pe bază
consolidată, iar toate condițiile următoare sunt îndeplinite
pentru a se garanta că fondurile proprii sunt distribuite adecvat între
societatea-mamă și filialele sale:
(a)
nu există niciun impediment practic sau legal
semnificativ, actual sau potențial, în calea transferului de fonduri
proprii sau a rambursării rapide a datoriilor către
instituția-mamă dintr-un stat membru;
(b)
procedurile de evaluare, măsurare și
control al riscului relevante pentru supravegherea consolidată includ
instituția-mamă dintr-un stat membru.
Autoritatea competentă care face uz de
prezentul alineat informează autoritățile competente din toate
celelalte state membre.
Articolul 7
Derogare de la aplicarea cerințelor de lichiditate pe
bază individuală
1.
Autoritățile competente acordă o derogare
totală sau parțială de la aplicarea articolului 401 unei
instituții-mamă și tuturor sau unora dintre filialele sale din
Uniunea Europeană și le supraveghează ca pe un subgrup unic în
materie de lichiditate, cu condiția ca acestea să îndeplinească
toate condițiile următoare:
(a)
Instituția-mamă respectă obligațiile
prevăzute la articolele 401 și 403 pe bază consolidată sau,
în cazul în care subgrupul nu include instituția-mamă din UE, pe
bază subconsolidată;
(b)
Instituția-mamă monitorizează și
supraveghează în permanență pozițiile de lichiditate ale
tuturor instituțiilor din cadrul grupului sau al subgrupului care fac
obiectul derogării;
(c)
Instituțiile au încheiat contracte care prevăd
libera circulație a fondurilor între ele pentru a le permite să
își îndeplinească obligațiile individuale și comune pe
măsură ce devin scadente;
(d)
nu există niciun impediment practic sau legal
semnificativ, actual sau potențial, în calea respectării contractelor
menționate la litera (c).
2.
În cazul în care toate instituțiile din cadrul
unui subgrup unic în materie de lichiditate sunt autorizate în același
stat membru, autoritățile competente ale statului membru respectiv
aplică alineatul (1).
În cazul în care instituțiile din cadrul unui
subgrup unic în materie de lichiditate sunt autorizate în mai multe state
membre, alineatul (1) se aplică numai după îndeplinirea procedurii
prevăzute la articolul 19 și numai instituțiilor ale căror
autorități competente convin cu privire la următoarele elemente:
(a)
adecvarea organizării și a tratamentului
riscului de lichiditate în conformitate cu articolul 84 din Directiva [inserat
de PO];
(b)
repartizarea valorilor, amplasarea și
proprietatea asupra activelor lichide care trebuie deținute în cadrul
subgrupului;
(c)
valoarea minimă a activelor lichide care
trebuie deținute de către instituțiile care beneficiază de
o derogare de la aplicarea articolului 401;
(d)
necesitatea unor parametri mai stricți decât
cei prevăzuți în partea a șasea titlul III.
De asemenea, autoritățile competente pot
să aplice alineatul (1) și pentru instituțiile care sunt membre
ale aceluiași sistem instituțional de protecție menționat
la articolul 108 alineatul (7) litera (b), cu condiția ca acestea să
îndeplinească toate condițiile prevăzute la articolul 108
alineatul (7). În acest caz,
autoritățile competente stabilesc ca una dintre instituțiile
care fac obiectul derogării să respecte dispozițiile de la
articolul 401 pe baza situației consolidate a tuturor instituțiilor
din cadrul subgrupului unic în materie de lichiditate.
3.
În cazul în care s-a acordat o derogare în
conformitate cu alineatul (1), autoritățile competente pot să
acorde și o derogare de la aplicarea articolului 403.
Articolul 8
Metodă individuală de consolidare
1.
Sub rezerva prezentului articol alineatele (2)
și (3) și a articolului 134 alineatul (3) din Directiva [inserat de
OP], autoritățile competente pot permite
instituțiilor-mamă, de la caz la caz, să includă în calculul
cerinței proprii în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) filialele
care îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 6 alineatul (1)
literele (c) și (d) și ale căror expuneri sau datorii
semnificative sunt față de instituția-mamă respectivă.

2.
Tratamentul prevăzut la alineatul (1) este
permisă numai în cazul în care instituția-mamă demonstrează
complet autorității competente existența unor circumstanțe
și dispozitive, inclusiv dispozitive legale, în temeiul cărora nu
există niciun impediment practic sau legal semnificativ, actual sau
potențial, în calea transferului prompt de fonduri proprii sau a
rambursării rapide la scadență a datoriilor de către
filială societății-mamă.
3.
În cazul în care exercită opțiunea de la
alineatul (1), autoritatea competentă în cauză informează
periodic, cel puțin o dată pe an, autoritățile competente
din toate celelalte state membre cu privire la utilizarea opțiunii de la
alineatului (1) și la circumstanțele și dispozitivele
menționate la alineatul (2). În
cazul în care filiala este situată într-o țară terță,
autoritățile competente furnizează aceleași informații
și autorităților competente din țara terță
respectivă.
Articolul 9
Derogare pentru instituțiile de credit afiliate în mod
permanent unui organism central
Autoritățile competente pot acorda
derogări de la aplicarea cerințelor prevăzute în
părțile a doua-a patra și a șasea-a opta în cazul uneia sau
mai multor instituții de credit situate în același stat membru
și afiliate în mod permanent unui organism central care le supraveghează
și care are sediul în același stat membru, în cazul în care
legislația internă prevede toate dispozițiile următoare:
(a)
angajamentele organismului central și ale
instituțiilor afiliate constituie angajamente solidare sau angajamentele
instituțiilor afiliate sunt în întregime garantate de organismul central;
(b)
solvabilitatea și lichiditatea organismului central
și ale tuturor instituțiilor afiliate acestuia sunt supravegheate în
ansamblul lor, pe baza conturilor consolidate ale acestor instituții;
(c)
conducerea organismului central este abilitată
să emită instrucțiuni către organele de conducere ale
instituțiilor afiliate.
Capitolul 2
Consolidarea prudențială
Secțiunea 1
Aplicarea
cerințelor pe bază consolidată
Articolul 10
Tratament general
1.
Instituțiile-mamă dintr-un stat membru
trebuie să îndeplinească, în măsura și în modalitatea
indicate la articolul 16, obligațiile prevăzute în părțile
a doua-a patra și a șaptea pe baza situației lor consolidate.
2.
Instituțiile controlate de un holding
financiar-mamă sau de un holding financiar mixt-mamă dintr-un stat
membru trebuie să îndeplinească, în măsura și modul
prevăzute la articolul 16, obligațiile prevăzute în
părțile a doua-a patra și a șaptea pe baza situației
consolidate a respectivului holding financiar sau holding financiar mixt.
În cazul în care un holding financiar-mamă
sau un holding financiar mixt-mamă controlează mai multe
instituții dintr-un stat membru, primul paragraf se aplică doar în
cazul instituției pentru care supravegherea pe bază consolidată
se aplică în conformitate cu articolul 106 din Directiva [inserat de OP].
3.
Instituțiile-mamă din UE,
instituțiile controlate de un holding financiar-mamă din UE și
instituțiile controlate de un holding financiar mixt-mamă din UE
trebuie să îndeplinească obligațiile prevăzute la
articolele 401 și 403 pe baza situației consolidate a
instituției-mamă, a holdingului financiar sau a holdingului financiar
mixt, în cazul în care grupul include una sau mai multe instituții de
credit sau societăți de investiții care sunt autorizate să
presteze serviciile de investiții enumerate la punctele 3 și 6 din
secțiunea A a anexei I la Directiva 2004/39/CE.
4.
În cazul în care se aplică articolul 9, organismul
central la care se face referire în articolul menționat trebuie să
respecte cerințele părților a doua-a patra și a șaptea
pe baza situației consolidate a organismului central. Articolul 16 se
aplică organismului central, iar instituțiile afiliate trebuie
să fie tratate ca filiale ale organismului central.
Articolul 11
Holding financiar sau holding financiar mixt având ca filiale
atât o instituție de credit, cât și o societate de investiții
În cazul în care un holding financiar sau un
holding financiar mixt are ca filiale cel puțin o instituție de
credit și o societate de investiții, cerințele care se
aplică pe baza situației consolidate a holdingului financiar sau a
holdingului financiar mixt se aplică instituției de credit.
Articolul 12
Aplicarea cerințelor de publicare pe bază
consolidată
1.
Instituțiile-mamă din UE trebuie să
respecte obligațiile prevăzute în partea VIII pe baza situației
lor consolidate.
Filialele semnificative ale
instituțiilor-mamă din UE publică informațiile
menționate la articolul 424, 425, 435 și 436 pe bază
individuală sau subconsolidată.
2.
Instituțiile controlate de un holding
financiar-mamă din UE sau de un holding financiar mixt-mamă din UE
trebuie să respecte obligațiile prevăzute în partea VIII pe baza
situației consolidate a respectivului holding financiar sau holding financiar
mixt.
Filialele semnificative ale holdingurilor
financiare-mamă din UE sau ale holdingurilor financiare mixte-mamă
din UE publică informațiile menționate în articolele 424 și
425, 435 și 436 pe bază individuală sau subconsolidată.
3.
Alineatele (1) și (2) nu se aplică, integral sau
parțial, instituțiilor-mamă din UE, instituțiilor
controlate de un holding financiar-mamă din UE sau de un holding financiar
mixt-mamă din UE, în măsura în care acestea sunt incluse în
comunicările echivalente efectuate pe bază consolidată de
către societatea-mamă stabilită într-o țară
terță.
4.           În cazul în care se
aplică articolul 9, organismul central la care se face referire la
articolul menționat trebuie să respecte cerințele
părții VIII pe baza situației consolidate a organismului
central. Articolul 16 alineatul (1) se aplică organismului central,
iar instituțiile afiliate trebuie să fie tratate ca filiale ale
organismului central.
Articolul 13
Aplicarea cerințelor din partea V pe bază
consolidată
1.
Societățile-mamă și filialele
lor care fac obiectul prezentului regulament trebuie să îndeplinească
obligațiile prevăzute în partea V pe bază consolidată sau
subconsolidată, pentru a se asigura că dispozitivele, procedurile
și mecanismele lor prevăzute de aceste dispoziții sunt
consecvente și bine integrate și că orice date sau
informații relevante pentru supraveghere pot fi furnizate. În special,
acestea se asigură că filialele care nu fac obiectul prezentului
regulament pun în aplicare dispozitive, proceduri și mecanisme pentru a
asigura respectarea dispozițiilor respective.
2.
Instituțiile aplică o pondere de risc
suplimentară în conformitate cu articolul 396 atunci când aplică
articolul 87 pe bază consolidată sau subconsolidată, în cazul în
care sunt încălcate cerințele de la articolele 394 sau 395 la nivelul
unei entități stabilite într-o țară terță
inclusă în consolidare în conformitate cu articolul 16, dacă
încălcarea este semnificativă în raport cu profilul de risc general
al grupului.
3.
Obligațiile care decurg din partea V în ceea
ce privește filialele care nu fac ele însele obiectul prezentului
regulament nu se aplică în cazul în care instituția-mamă din UE
sau instituțiile controlate de un holding financiar-mamă din UE sau
de un holding financiar mixt-mamă din UE pot demonstra autorităților
competente că aplicarea cerințelor din partea V este ilegală în
temeiul legislației țării terțe în care este stabilită
filiala.
Articolul 14
Derogare de la aplicarea cerințelor de fonduri proprii pe
bază consolidată pentru grupurile de societăți de
investiții
1.
Autoritățile competente care supraveghează
grupuri pe bază consolidată pot acorda derogări, de la caz la
caz, de la aplicarea cerințelor de fonduri proprii pe bază
consolidată dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
fiecare societate de investiții din UE
aparținând unui astfel de grup aplică metoda alternativă de
calcul a valorii totale a expunerii la risc menționată la articolul
90 alineatul (2);
(b)
toate societățile de investiții
aparținând unui astfel de grup se încadrează în categoriile de la
articolul 90 alineatul (1) și de la articolul 91 alineatul (1);
(c)
fiecare societate de investiții din UE
aparținând unui astfel de grup îndeplinește cerințele
prevăzute la articolul 90 pe bază individuală și deduce în
același timp din elementele de capital comun de rangul 1 orice datorii
contingente în favoarea societăților de investiții, a
instituțiilor financiare, a societăților de gestionare a
activelor și a societăților de servicii auxiliare, care altfel
ar fi consolidate;
(d)
orice holding financiar care este un holding financiar-mamă
dintr-un stat membru al unei societăți de investiții dintr-un
asemenea grup deține cel puțin la fel de mult capital definit ca suma
următoarelor:
(i)      elementele
menționate la articolul 24 alineatul (1), la articolul 48 alineatul (1)
și la articolul 59 alineatul (1);
(ii)      suma valorilor
contabile integrale ale tuturor participațiilor, creanțelor
subordonate și instrumentelor menționate la articolul 33 alineatul
(1) literele (h) și (i), articolul 53 alineatul (1) literele (c) și
(d) și articolul 63 alineatul (1) literele (c) și (d) în
societăți de investiții, instituții financiare,
societăți de gestionare a activelor și societăți de
servicii auxiliare care altfel ar fi consolidate; și
(iii)     suma totală a
tuturor datoriilor contingente în favoarea societăților de
investiții, instituțiilor financiare, societăților de
gestionare a activelor și societăților de servicii auxiliare
care altfel ar fi consolidate;
(e)
grupul nu include instituții de credit.
În cazul în care sunt îndeplinite criteriile de la
primul paragraf, fiecare societate de investiții din UE trebuie să
dispună de sisteme de monitorizare și control al surselor de capital
și al finanțării tuturor holdingurilor financiare,
societăților de investiții, instituțiilor financiare,
societăților de gestionare a activelor și societăților
de servicii auxiliare din cadrul grupului.
2.
De asemenea, autoritățile competente pot să
aplice derogarea dacă valoarea fondurilor proprii deținute de un
holding financiar este mai scăzută decât valoarea calculată în
conformitate cu alineatul (1) litera (d), dar nu mai mică decât suma
cerințelor de fonduri proprii impuse pe bază individuală
societăților de investiții, instituțiilor financiare,
societăților de gestionare a activelor și societăților
de servicii auxiliare care altfel ar fi consolidate și suma totală a
oricăror datorii contingente în favoarea societăților de
investiții, instituțiilor financiare, societăților de
gestionare a activelor și societăților de servicii auxiliare
care altfel ar fi consolidate. În
sensul prezentului alineat, cerința de fonduri proprii pentru
societățile de investiții din țări terțe,
instituțiile financiare, societățile de gestionare a activelor
și societățile de servicii auxiliare este o cerință de
fonduri proprii noțională.
Articolul 15
Supravegherea societăților de investiții scutite
de la aplicarea cerințelor de fonduri proprii pe bază
consolidată
Societățile de investiții din
cadrul unui grup care beneficiază de derogarea prevăzută la
articolul 14 notifică autorităților competente riscurile care ar
putea submina pozițiile lor financiare, inclusiv cele asociate cu
structura și sursele fondurilor proprii, ale capitalului intern și
ale finanțării lor.
Atunci când autoritățile competente
acordă derogări de la obligația supravegherii pe bază consolidată
prevăzută la articolul 14, acestea iau alte măsuri
corespunzătoare pentru monitorizarea riscurilor, respectiv a expunerilor
mari ale întregului grup, inclusiv a oricărei societăți care nu
este situată într-unul din statele membre.
Atunci când autoritățile competente
acordă derogări de la aplicarea cerințelor de fonduri proprii pe
bază consolidată, în conformitate cu articolul 14, dispozițiile
din partea VIII se aplică pe bază individuală.
Secțiunea 2
Metode
de consolidare prudențială
Articolul 16
Metode de consolidare prudențială
1.
Instituțiile care sunt obligate să respecte
cerințele menționate în secțiunea 1 pe baza situației lor
consolidate trebuie să realizeze o consolidare completă a tuturor
instituțiilor și instituțiilor financiare care sunt filialele
lor sau, după caz, filiale ale aceluiași holding financiar-mamă
sau holding financiar mixt-mamă. Alineatele (2) - (8) din prezentul
articol nu se aplică în cazul în care se aplică articolele 401
și 403 pe baza situației consolidate a unei instituții.
2.
Totuși, autoritățile competente pot,
de la caz la caz, să permită o consolidare proporțională în
conformitate cu cota de capital pe care societatea-mamă o deține în
cadrul filialei. Consolidarea proporțională poate fi permisă
numai dacă sunt îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)
răspunderea societății-mamă
este limitată la cota de capital pe care societatea-mamă o
deține în cadrul filialei, având în vedere răspunderea
celorlalți acționari sau membri;
(b)
solvabilitatea celorlalți acționari sau membri
este satisfăcătoare;
(c)
răspunderea celorlalți acționari
și membri este stabilită în mod clar într-o formă obligatorie
din punct de vedere juridic.
3.
În cazul societăților asociate printr-o
relație în sensul articolului 12 alineatul (1) din Directiva 83/349/CEE,
autoritățile competente stabilesc modalitățile de
consolidare.
4.
Autoritățile competente responsabile cu
supravegherea pe bază consolidată solicită consolidarea
proporțională, în conformitate cu cota de capital deținută
aferentă participațiilor deținute în instituții și în
instituțiile financiare gestionate de o societate inclusă în
consolidare împreună cu una sau mai multe societăți care nu sunt
incluse în consolidare, în cazul în care răspunderea respectivelor societăți
se limitează la cota de capital pe care o dețin.
5.
În cazul participațiilor sau al altor legături
de capital decât cele menționate la alineatele (1) și (2),
autoritățile competente stabilesc dacă și sub ce formă
trebuie să se realizeze consolidarea. În speță, autoritățile competente pot permite sau solicita
utilizarea metodei punerii în echivalență. Cu toate acestea, metoda respectivă nu trebuie să reprezinte
o includere a societăților în cauză în supravegherea pe
bază consolidată.
6.
Autoritățile competente stabilesc
dacă și cum se realizează consolidarea în următoarele
cazuri:
(a)
în cazul în care, în opinia autorităților
competente, o instituție exercită o influență
semnificativă asupra uneia sau mai multor instituții sau
instituții financiare, fără a deține însă o participație
în aceste instituții sau fără a avea alte legături de
capital cu acestea și
(b)
în cazul în care două sau mai multe
instituții sau instituții financiare se află sub o conducere
unică, fără ca acest lucru să se facă în baza unui
contract sau a unor clauze statutare.
În speță, autoritățile
competente pot permite sau impune folosirea metodei menționate la
articolul 12 din Directiva 83/349/CEE. Cu toate acestea, metoda respectivă nu trebuie să reprezinte
o includere a societăților în cauză în supravegherea pe
bază consolidată.
7.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să precizeze condițiile în care trebuie
efectuată consolidarea în cazurile menționate la alineatele (2) - (6)
din prezentul articol.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2016.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
8.
În cazul în care se impune supravegherea pe bază
consolidată în conformitate cu articolul 106 din Directiva [inserat de
OP], societățile de servicii auxiliare și societățile
de gestionare a activelor în sensul Directivei 2002/87/CE se includ în
consolidare în cazurile și potrivit metodelor prevăzute la prezentul
articol.
Secțiunea 3
Domeniul
de aplicare al consolidării prudențiale
Articolul 17
Entitățile excluse din domeniul de aplicare al
consolidării prudențiale
1.
O instituție, o instituție
financiară sau o societate de servicii auxiliare care este filială
sau o societate în care se deține o participație, nu este necesar
să fie inclusă în consolidare în cazul în care valoarea totală a
activelor și elementelor extrabilanțiere ale societății în
cauză este mai mică decât cea mai mică dintre următoarele
două valori:
(a)     10 milioane EUR;
(b)     1 % din valoarea totală a
activelor și elementelor extrabilanțiere ale
societății-mamă sau ale societății care deține
participația respectivă.
2.
Autoritățile competente responsabile cu
exercitarea supravegherii pe bază consolidată, în conformitate cu
articolul 106 din Directiva [inserat de PO] pot, de la caz la caz, să
decidă că o instituție, o instituție financiară sau o
societate de servicii auxiliare care este filială sau în cadrul
căreia se deține o participație, nu este necesar să fie
inclusă în consolidare, în cazurile următoare:
(a)
în cazul în care societatea în cauză este
situată într-o țară terță în care există
obstacole de natură juridică în calea transferului de informații
necesare;
(b)
în cazul în care societatea în cauză nu
prezintă decât un interes neglijabil în ceea ce privește obiectivele
supravegherii instituțiilor de credit;
(c)
în cazul în care, în opinia autorităților
competente responsabile cu exercitarea supravegherii pe bază
consolidată, consolidarea situației financiare a societății
în cauză ar fi inadecvată sau ar putea induce în eroare în ceea ce
privește realizarea obiectivelor de supraveghere a instituțiilor de
credit.
3.
Atunci când mai multe societăți
îndeplinesc criteriile prevăzute la alineatul (1) și la
alineatul (2) litera (b), societățile respective sunt incluse
totuși în consolidare, în măsura în care în ansamblul lor aceste
societăți prezintă un interes care nu este neglijabil în raport
cu obiectivele stabilite.
Articolul 18
Decizii comune privind cerințele prudențiale
1.
Autoritățile competente
acționează în strânsă cooperare:
(a)     în cazul cererilor pentru aprobările
prevăzute la articolul 138 alineatul (1), articolul 146 alineatul (9),
articolul 301 alineatul(2), articolul 277 și articolul 352 din
Regulamentul [inserat de PO], prezentate de o instituție-mamă din UE
și de filialele sale, sau de filialele unui holding financiar-mamă
din UE sau ale un holding financiar mixt-mamă din UE în comun, pentru a
decide dacă acordă sau nu aprobarea cerută și pentru a
stabili termenii și condițiile, dacă este cazul, în care trebuie
acordată o astfel de autorizație.
(b)     în scopul aplicării tratamentului
intragrup menționat la articolul 410 alineatul (8) și la articolul
413 alineatul (4) din prezentul regulament, în ceea ce privește
instituțiile care nu fac obiectul derogării de la articolul 7.
Cererile se depun numai la autoritatea
responsabilă cu supravegherea consolidată.
Cererea menționată la articolul 301
alineatul (2) trebuie să includă descrierea metodologiei utilizate
pentru alocarea capitalului în vederea acoperirii riscului operațional
între diferitele entități ale grupului. Cererea trebuie să indice dacă și cum se
intenționează să se integreze efectele diversificării în
cadrul sistemului de măsurare a riscului.
2.
Autoritățile competente depun toate eforturile
pentru a ajunge la o decizie comună în termen de șase luni privind:
(a)
cererea menționată la alineatul
(1) litera (a);
(b)
tratamentul intragrup în materie de lichiditate
menționat la alineatul (1) litera (b).
Decizia comună este prezentată într-un
document care cuprinde decizia temeinic motivată pe care autoritatea
competentă menționată la alineatul (1) o comunică
solicitantului.
3.
Perioada menționată la alineatul (2)
începe:
(a)     la data primirii cererii
complete menționate la alineatul (1) litera (a), de către autoritatea
responsabilă cu supravegherea consolidată. Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată
transmite cererea completă celorlalte autorități competente
fără întârziere;
(b)     la
data primirii de către autoritățile competente a unui raport
elaborat de autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată
care analizează angajamentele intragrup din cadrul grupului.
4.
În lipsa unei decizii comune a autorităților
competente în termen de șase luni, autoritatea responsabilă cu
supravegherea consolidată adoptă propria decizie cu privire la
alineatul (1) literele (a) și (b). Decizia
autorității responsabile cu supravegherea consolidată în ceea ce
privește alineatul (1) litera (b) nu limitează competențele
autorităților competente prevăzute la articolul 102.

Decizia este prezentată într-un document care
cuprinde decizia temeinic motivată și ține seama de avizele
și de rezervele celorlalte autorități competente, exprimate în
termenul de șase luni.
Decizia se transmite instituției-mamă
din UE, holdingului financiar-mamă din UE sau holdingului financiar
mixt-mamă din UE și celorlalte autorități competente de
către autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată.
Dacă, la finalul perioadei de șase luni,
oricare dintre autoritățile competente implicate înaintează
problema ABE în conformitate cu articolul 19 din Regulamentul (UE)
nr. 1093/2010, autoritatea responsabilă cu supravegherea
consolidată își amână decizia și așteaptă decizia
pe care ABE o poate lua în conformitate cu articolul 19 alineatul (3)
din regulamentul menționat și, ulterior, adoptă decizia sa în
conformitate cu decizia ABE. Perioada
de șase luni se consideră perioada de conciliere în sensul
respectivului regulament. ABE adoptă
o decizie în termen de o lună. Problema
nu se înaintează ABE după expirarea perioadei de șase luni sau
după ce s-a ajuns la o decizie comună.
5.
În cazul în care o instituție-mamă din UE
și filialele sale, filialele unui holding financiar-mamă din UE sau
ale unui holding financiar mixt-mamă din UE utilizează o abordare
avansată de evaluare menționată la articolul 301 alineatul (2)
sau o abordare bazată pe modele interne de rating menționată la
articolul 138 pe bază unificată, autoritățile competente
permit ca criteriile de calificare prevăzute la articolele 310 și 311
sau în partea a treia, capitolul 3, secțiunea 6 să fie îndeplinite de
întreprinderea-mamă și filialele sale considerate în ansamblu,
într-un mod compatibil cu structura grupului și cu sistemele, procesele
și metodologiile sale de administrarea a riscului.
6.
Deciziile menționate la alineatele (2) și
(4) sunt obligatorii pentru autoritățile competente din statele
membre vizate.
7.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a preciza procesul de adoptare a deciziei comune
menționat la alineatul (1) litera (a), în ceea ce privește cererile
pentru autorizațiile prevăzute la articolul 138 alineatul (1),
articolul 146 alineatul (9), articolul 301 alineatul (2), articolul 277 și
articolul 352 și pentru tratamentul intragrup în materie de lichiditate
menționat la alineatul (1) litera (b) în vederea facilitării
luării deciziilor comune.
ABE înaintează Comisiei aceste standarde
tehnice până la data de 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
punere în aplicare menționate la primul paragraf este delegată
Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 19
Decizii comune privind nivelul de aplicare a cerințelor de
lichiditate
1.
La cererea unei instituții-mamă din UE, a unui
holding financiar-mamă din UE sau a unui holding financiar mixt-mamă
din UE, autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată și
autoritățile competente responsabile cu supravegherea filialelor unei
instituții-mamă din UE, ale unui holding financiar-mamă din UE
sau ale unui holding financiar mixt-mamă din UE dintr-un stat membru depun
toate eforturile pentru a ajunge la o decizie comună de identificare a
unui subgrup unic în materie de lichiditate pentru aplicarea articolului 7.

Decizia comună se ia în termen de șase
luni de la transmiterea de către autoritatea responsabilă cu
supravegherea consolidată a unui raport de identificare a subgrupurilor
unice în materie de lichiditate pe baza criteriilor prevăzute la articolul
7. În caz de dezacord în termenul de
șase luni, autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată
consultă ABE la cererea oricăreia dintre celelalte
autorități competente implicate. Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată poate
consulta ABE din proprie inițiativă.
Decizia comună poate să impună, de
asemenea, constrângeri referitoare la amplasarea și proprietatea asupra
activelor lichide și să solicite instituțiilor de credit
exceptate de la aplicarea articolului 401 să dețină
cantități minime de active lichide.
Decizia comună trebuie să fie pe deplin
întemeiată, iar motivele care au condus la ea trebuie precizate. Autoritatea responsabilă cu supravegherea
consolidată prezintă decizia, inclusiv motivele care stau la baza ei,
instituției-mamă a subgrupului în materie de lichiditate.
2.
În cazul în care nu se ia o decizie comună în termen
de șase luni, fiecare autoritate competentă responsabilă cu
supravegherea pe bază individuală ia propria decizie.
Cu toate acestea, orice autoritate competentă
poate, în cursul celor șase luni, se sesizeze ABE referitor la întrunirea
condițiilor prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (a) - (d)
și să solicite asistența acesteia în conformitate cu articolul
19 din Regulamentul (CE) nr.1093/2010. În cazul în care, la expirarea perioadei de șase luni, oricare din
autoritățile competente în cauză a sesizat ABE, toate
autoritățile competente implicate trebuie să își amâne
deciziile în așteptarea unei decizii a ABE. ABE ia o decizie în termen de trei luni de la cerere. După ce ABE a adoptat decizia,
autoritățile competente adoptă propriile decizii privind
condițiile de la articolul 7 alineatul (1) literele (a) - (d) în
conformitate cu decizia ABE. Problema
nu se înaintează ABE după expirarea perioadei de șase luni sau
după ce s-a ajuns la o decizie comună.
Decizia comună menționată la
alineatul (1) și decizia menționată în paragraful precedent sunt
obligatorii în conformitate cu articolul 19 alineatul (3) din Regulamentul (CE)
nr. 1093/2010.
3.
Orice autoritate competentă poate, în cursul celor
șase luni, se consulte ABE referitor la întrunirea condițiilor
prevăzute la articolul 7 alineatul (2) literele (a) - (d). În acest caz,
ABE va derula un proces de mediere cu caracter neobligatoriu în conformitate cu
articolul 31 litera (c) din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010. În acest caz, toate autoritățile
competente implicate trebuie să amâne luarea propriilor decizii până
la încheierea procesului de mediere facultativă. În cazul în care, în cursul medierii, autoritățile competente
nu ajung la un acord în termen de trei luni, fiecare autoritate competentă
responsabilă cu supravegherea pe bază individuală adoptă
propria decizie.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
punere în aplicare pentru a preciza procesul de adoptare a deciziei comune
menționat la prezentul articol, cu privire la punerea în aplicare a
articolului 7, în vederea facilitării luării deciziilor comune.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 31 decembrie 2016.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 20
Subconsolidarea în cazul entităților din țări
terțe
Instituțiile filiale aplică
cerințele prevăzute în partea a treia, articolul 84 și în partea
V pe baza situației lor subconsolidate, în cazul în care respectivele
instituții sau societatea-mamă, dacă este un holding financiar
sau un holding financiar mixt, au drept filială într-o țară
terță o instituție, o instituție financiară sau o
societate de gestionare a activelor, așa cum sunt definite la articolul 2
alineatul (5) din Directiva 2002/87/CE, sau dețin o participație la o
astfel de societate.
Articolul 21
Societățile din țări terțe
În sensul aplicării supravegherii pe
bază consolidată în conformitate cu prezentul capitol, termenii
„societate de investiții ”, „instituție de credit”, „instituție
financiară” și „instituție” se aplică, de asemenea, tuturor
societăților stabilite în țări terțe care, dacă
ar fi stabilite în Uniune, s-ar încadra în definițiile acestor termeni de
la articolul 16.
PARTEA A DOUA
FONDURI PROPRII
Titlul I

Definiții specifice fondurilor proprii
Articolul 22
Definiții
(1)
„alte elemente ale rezultatului global acumulate” are
același înțeles ca și în Standardul Internațional de
Contabilitate (IAS) 1, aplicabil în conformitate cu Regulamentul (CE)
nr. 1606/2002;
(2)
„elemente de asigurare ale fondurilor proprii auxiliare”
înseamnă fonduri proprii în sensul articolului 89 din Directiva
2009/138/CE;
(3)
„standard contabil aplicabil” înseamnă standardul
contabil relevant, care se aplică instituției în conformitate cu
Directiva 86/635/CEE sau în conformitate cu Regulamentul (CE)
nr. 1606/2002;
(4)
„fonduri proprii de bază” înseamnă fondurile
proprii de bază în sensul articolului 88 din Directiva 2009/138/CE;
(5)
„elemente de asigurare ale fondurilor proprii de rangul 1”
înseamnă elementele fondurilor proprii de bază ale
societăților care fac obiectul cerințelor Directivei
2009/138/CE, atunci când aceste elemente sunt clasificate de rangul 1 în sensul
Directivei 2009/138/CE, în conformitate cu articolul 94 alineatul (1) din
directiva menționată;
(6)
„elemente suplimentare de asigurare ale fondurilor proprii
de rangul 1” înseamnă elementele fondurilor proprii de bază ale
societăților care fac obiectul cerințelor Directivei 2009/138/CE
unde respectivele elemente sunt clasificate drept capital de rangul 1, în
sensul Directivei 2009/138/CE în conformitate cu articolul 94 alineatul (1) din
directiva menționată, iar includerea acestor elemente este
limitată prin actele delegate adoptate în conformitate cu articolul 99 din
directiva menționată;
(7)
„elemente de asigurare ale fondurilor proprii de rangul 2”
înseamnă elementele fondurilor proprii de bază ale
societăților care fac obiectul cerințelor
Directivei 2009/138/CE, atunci când aceste elemente sunt clasificate de
rangul 2 în sensul Directivei 2009/138/CE, în conformitate cu articolul 94
alineatul (2) din directiva menționată;
(8)
„elemente de asigurare ale fondurilor proprii de rangul 3”
înseamnă elementele de asigurare ale fondurilor proprii de bază ale
societăților care fac obiectul cerințelor Directivei 2009/138/CE,
atunci când aceste elemente sunt clasificate de rangul 3 în sensul
Directivei 2009/138/CE, în conformitate cu articolul 94 alineatul (3) din
directiva menționată;
(9)
„active privind impozitul amânat” are același
înțeles ca în standardul contabil aplicabil;
(10)
„active privind impozitul amânat care se
bazează pe profituri viitoare” înseamnă activele privind impozitul
amânat a căror valoare viitoare poate fi realizată numai dacă
instituția generează profit impozabil în viitor;
(11)
„datorii privind impozitul amânat” are același
înțeles ca în standardul contabil aplicabil;
(12)
„activele fondului de pensii definit” înseamnă
activele unui plan sau fond de pensii definit, după caz, calculate
după ce s-a scăzut valoarea obligațiilor care decurg din
același fond sau plan;
(13)
„distribuire” înseamnă plata de dividende sau
dobândă sub orice formă;
(14)
„societate financiară” are același
înțeles ca la articolul 13 punctul 25 literele (b) și (d) din
Directiva 2009/138/CE;
(15)
„fonduri pentru riscuri bancare generale” are același
înțeles ca la articolul 38 din Directiva 86/635/CEE;
(16)
„fond comercial (goodwill)” are același
înțeles ca în standardul contabil aplicabil;
(17)
„participație indirectă” înseamnă o
investiție a unei instituții într-o parte terță cu o
expunere față de un instrument de capital emis de o entitate
relevantă, investiție care se face cu scopul asumării unei
expuneri față de respectivul instrument de capital sau a unei
expuneri față de un instrument prin orice alte mijloace, unde, în
eventualitatea în care instrumentul a pierdut din valoare, pierderile rezultate
din expunere nu ar fi semnificativ diferite față de pierderile care
ar fi suportate de instituție dacă ar deține o participație
directă în instrumentul respectiv;
(18)
„imobilizări necorporale” are același
înțeles ca în standardul contabil aplicabil;
(19)
„holding mixt de asigurare” are același
înțeles ca la articolul 212 alineatul (1) litera (g) din Directiva
2009/138/CE;
(20)
„entitate operațională” înseamnă o
entitate creată pentru a realiza profit pe cont propriu;
(21)
„alte instrumente de capital” înseamnă instrumente de
capital emise de entitățile relevante care nu pot fi considerate
drept instrumente de capital comun de rangul 1, instrumente suplimentare de
rangul 1 sau instrumente de rangul 2, elemente de asigurare ale fondurilor proprii
de rangul 1, elemente suplimentare de asigurare ale fondurilor proprii de
rangul 1, elemente de asigurare ale fondurilor proprii de rangul 2 sau elemente
de asigurare ale fondurilor proprii de rangul 3;
(22)
„alte rezerve” înseamnă rezerve în sensul standardului
contabil aplicabil care fac obiectul obligațiilor de publicare în temeiul
respectivului standard contabil aplicabil, cu excepția sumelor deja
incluse în alte elemente ale rezultatului global acumulate sau în rezultatul
reportat;
(23)
„ fonduri proprii” înseamnă suma capitalului de
rangul 1 și a capitalului de rangul 2;
(24)
„instrumente de fonduri proprii” înseamnă
instrumentele de capital emise de instituție care se califică drept
instrumente de capital comun de rangul 1, instrumente suplimentare de capital
de rangul 1 sau instrumente de rangul 2;
(25)
„profit” are același înțeles ca în
standardul contabil aplicabil;
(26)
 „participație
reciprocă” înseamnă deținerea de către o instituție a
unor instrumente de fonduri proprii sau a altor instrumente de capital emise de
entități relevante, atunci când acestea dețin ele însele
instrumente de fonduri proprii emise de instituția respectivă;

(27)
„entitate relevantă” înseamnă oricare
dintre următoarele:
(a)     o altă instituție;
(b)     o instituție financiară;
(c)     o societate de asigurare;
(d)     o societate de asigurare dintr-o țară terță;
(e)     o societate de reasigurare;
(f)      o societate de reasigurare dintr-o țară terță;
(g)     o societate financiară;
(h)     un holding mixt de asigurare;
(i)      o societate
exclusă din domeniul de aplicare al Directivei 2009/138/CE în conformitate
cu cerințele prevăzute la articolul 4 din directiva
menționată;
(28)
„rezultat reportat” înseamnă profiturile și
pierderile reportate ca urmare a aplicării finale a profitului sau
pierderii în conformitate cu standardele contabile aplicabile;
(29)
„cont de prime de emisiune” are același înțeles
ca în standardul contabil aplicabil;
(30)
„diferențe temporare” are același
înțeles ca în standardul contabil aplicabil.
Titlul II
Elemente ale fondurilor proprii
Capitolul 1
Capital de rangul 1
Articolul 23
Capital de rangul 1
Capitalul de rangul 1 al
unei instituții constă în suma capitalului comun de rangul 1 și
a capitalului suplimentar de rangul 1 al instituției.
Capitolul 2
Capital comun de rangul 1
Secțiunea 1
Elemente
și instrumente de capital comun de rangul 1
Articolul 24
Elemente de capital comun de rangul 1
1.
Elementele de capital comun de rangul 1 ale
instituțiilor constau în:
(a)
instrumente de capital, sub rezerva îndeplinirii
condițiilor prevăzute la articolul 26;
(b)
conturi de prime de emisiune aferente instrumentelor
menționate la litera (a);
(c)
rezultatul reportat;
(d)
alte elemente ale rezultatului global acumulate;
(e)
alte rezerve;
(f)
fonduri pentru riscuri bancare generale.
2.
În sensul alineatului (1) litera (c), instituțiile
pot include profiturile interimare sau pe cele de la sfârșit de
exercițiu financiar în capitalurile comune de rangul 1 înainte de a lua o
decizie formală care să confirme profitul sau pierderea finală a
instituției pentru exercițiul financiar, numai cu acordul prealabil
al autorităților competente. Autoritatea competentă își dă acordul dacă sunt
îndeplinite următoarele condiții:
(a)
profiturile în cauză au fost examinate de persoane
independente de instituție care sunt responsabile cu auditarea conturilor
instituției respective;
(b)
instituția a demonstrat, spre satisfacția
autorității competente, că orice comisioane sau dividende
previzibile au fost deduse din respectivele profituri.
Examinarea profiturilor intermediare sau a celor
de sfârșit de exercițiu financiar ale instituției trebuie
să garanteze în mod adecvat că profiturile respective au fost
evaluate în conformitate cu principiile prevăzute de standardul contabil
aplicabil.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să precizeze sensul noțiunii „previzibil” atunci
când se stabilește dacă au fost deduse orice comisioane sau dividende
previzibile.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
4.
ABE elaborează, actualizează și
publică o listă a formelor de instrumente de capital din fiecare stat
membru care se califică drept instrumente de capital comun de rangul 1. ABE elaborează și publică
această listă până la 1 ianuarie 2013.
Articolul 25
Instrumente de capital ale societăților mutuale,
societăților cooperative sau instituțiilor similare în cadrul elementelor
de capital comun de rangul 1
1.
Elementele de capital comun de rangul 1 includ orice
instrument de capital emis de o instituție în conformitate cu
dispozițiile sale statutare dacă sunt îndeplinite următoarele
condiții:
(a)
instituția este de un tip definit în conformitate cu
legislația națională aplicabilă, iar autoritățile
competente consideră că aceasta se califică drept societate
mutuală, societate cooperativă sau instituție similară în
sensul prezentei părți;
(b)
sunt îndeplinite condițiile prevăzute la
articolele 26 și 27;
(c)
instrumentul nu posedă caracteristici care ar putea
provoca o deteriorare a situației instituției în regim de activitate
normală în perioadele de criză a pieței.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să specifice următoarele:
(a)
condițiile în care autoritățile competente
pot stabili că un anumit tip de societate recunoscut în temeiul
legislației naționale aplicabile se califică drept societate
mutuală, societate cooperativă sau instituție similară în
sensul prezentei părți;
(b)
natura și amploarea:
(i)
caracteristicilor care ar putea provoca
deteriorarea situației unei instituții în regim de activitate
normală în perioadele de criză a pieței;
(ii)    crizei pieței în care astfel de caracteristici pot provoca
deteriorarea situației instituției în regim de activitate
normală.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 26
Instrumente de capital comun de rangul 1
1.
Instrumentele de capital se califică drept
instrumente de capital comun de rangul 1 numai dacă sunt îndeplinite toate
condițiile de mai jos:
(a)
instrumentele sunt emise direct de instituție cu
acordul prealabil al proprietarilor instituției sau, în cazul în care
acest lucru este permis în temeiul legislației naționale aplicabile,
al organului de conducere al instituției;
(b)
instrumentele sunt plătite, iar
achiziționarea lor nu este finanțată în mod direct sau indirect
de instituție;
(c)
instrumentele îndeplinesc toate condițiile
următoare referitoare la clasificarea lor:
(i)      se califică drept capital în sensul articolului 22 din Directiva
86/635/CEE;
(ii)      sunt clasificate drept capitaluri proprii în sensul standardului
contabil aplicabil;
(iii)     sunt clasificate drept capitaluri proprii în scopul stabilirii
activului net negativ, dacă este cazul, în conformitate cu legislația
națională aplicabilă în domeniul insolvenței;
(d)
instrumentele sunt prezentate în mod clar și
separat în bilanț în situațiile financiare ale instituției;
(e)
instrumentele sunt perpetue;
(f)
valoarea principalului instrumentelor nu poate fi
amortizată sau restituită, exceptând oricare dintre următoarele
cazuri:
(i)      lichidarea instituției;
(ii)      răscumpărări discreționare ale instrumentelor sau
alte mijloace discreționare de diminuarea a capitalului, dacă
instituția a primit acordul prealabil al autorității competente
în conformitate cu articolul 72;
(g)
dispozițiile care reglementează
instrumentele nu indică în mod explicit sau implicit că valoarea
principalului instrumentelor ar fi sau ar putea fi amortizată sau
restituită în alte cazuri în afară de lichidarea instituției,
iar instituția nu prevede în alt mod o astfel de indicație înainte de
sau la emiterea instrumentelor, cu excepția instrumentelor menționate
la articolul 25, unde refuzul instituției de a răscumpăra aceste
instrumente este interzis în temeiul legislației naționale
aplicabile;
(h)
instrumentele îndeplinesc următoarele condiții
în ceea ce privește distribuirile:
(i)      nu există
distribuiri preferențiale, inclusiv în raport cu alte instrumente de
capital comun de rangul 1, iar condițiile care reglementează
instrumentele nu oferă drepturi preferențiale la plata
distribuirilor;
(ii)      distribuirile
către deținătorii instrumentelor pot fi plătite numai din
elementele care pot fi distribuite;
(iii)     condițiile
care reglementează instrumentele nu includ un plafon sau o altă
restricție privind nivelul maxim de distribuiri, cu excepția
instrumentelor menționate la articolul 25;
(iv)     nivelul de
distribuiri nu se determină pe baza prețului de achiziționare a
instrumentelor la emitere și nu este altfel stabilit pe această
bază, cu excepția instrumentelor menționate la articolul 25;
(v)     condițiile care
reglementează instrumentele nu includ nicio obligație pentru
instituție de a efectua distribuiri către deținătorii lor,
iar instituția nu face obiectul unei alte obligații de acest tip;
(vi)     neplata
distribuirilor nu constituie un eveniment de nerambursare pentru
instituție;
(i)
în comparație cu toate instrumentele de capital emise
de instituție, instrumentele absorb prima și proporțional cea
mai mare parte a pierderilor pe măsura apariției lor, iar fiecare
instrument absoarbe pierderi în aceeași măsură ca și
celelalte instrumente de capital comun de rangul 1;
(j)
instrumentele sunt de rang inferior tuturor celorlalte
creanțe în caz de insolvență sau de lichidare a instituției;
(k)
instrumentele dau proprietarilor lor dreptul la o
creanță asupra activelor reziduale ale instituției, care, în caz
de lichidare și după plata tuturor creanțelor de rang prioritar,
este proporțională cu cantitatea instrumentelor de acest tip emise, nu
este fixă și nu face obiectul unei plafonări, cu excepția
instrumentelor de capital menționate la articolul 25;
(l)
instrumentele nu sunt garantate de niciuna dintre
următoarele:
(i)      instituția sau
filialele sale;
(ii)      instituția-mamă
sau filialele sale;
(iii)     holdingul
financiar-mamă sau filialele sale;
(iv)     holdingul cu
activitate mixtă sau filialele sale;
(v)     holdingul financiar
mixt și filialele sale;
(vi)     orice societate care are legături strânse cu entitățile
menționate la punctele (i) - (v);
(m)
instrumentele nu fac obiectul niciunui dispozitiv,
contractual sau de altă natură, care crește rangul
creanțelor în temeiul instrumentelor în caz de insolvență sau de
lichidare.
2.
Condițiile stabilite la alineatul (1) litera (i)
trebuie respectate indiferent dacă valoarea principalului instrumentelor
suplimentare de capital comun de rangul 1 se reduce permanent.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să specifice următoarele:
(a)
natura și formele aplicabile ale finanțării
indirecte a instrumentelor de capital;
(b)     sensul „elementelor care pot fi
distribuite” pentru a stabili suma disponibilă pentru a fi
distribuită deținătorilor instrumentelor de fonduri proprii ale
unei instituții.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența
de a adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul
paragraf este delegată Comisiei în conformitate cu procedura
prevăzută la articolele 10-14 din Regulamentul (UE) nr.
1093/2010.
Articolul 27
Instrumente de capital emise de societăți
mutuale, societăți cooperative și instituții similare
1.
Instrumentele de capital emise de societățile
mutuale, societățile cooperative și instituțiile similare
se califică drept instrumente de capital comun de rangul 1 numai dacă
sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 26 și la
prezentul articol.
2.
Trebuie îndeplinite condițiile următoare
referitoare la răscumpărarea instrumentelor de capital:
(a)      instituția
trebuie să aibă posibilitatea de a refuza răscumpărarea
instrumentelor, cu excepția situațiilor în care se interzice acest
lucru în temeiul legislației naționale aplicabile;
(b)     atunci când refuzul instituției de a răscumpăra
instrumentele este interzis în temeiul legislației naționale
aplicabile, dispozițiile care reglementează instrumentele trebuie
să ofere instituției posibilitatea de a limita
răscumpărarea lor;
(c)      refuzul de a răscumpăra
instrumentele sau limitarea răscumpărării instrumentelor,
după caz, nu poate constitui un eveniment de nerambursare pentru
instituția respectivă.
3.
Instrumentele de capital pot include un plafon sau
o restricție privind nivelul maxim de distribuiri numai în cazul în care
plafonul sau restricția respectivă sunt prevăzute în
legislația națională aplicabilă sau în statutul
instituției.
4.
Dacă instrumentele de capital conferă
proprietarului drepturi asupra rezervelor instituției în caz de
insolvență sau de lichidare care se limitează la valoarea
nominală a instrumentelor, o astfel de limitare se aplică în
aceeași măsură pentru deținătorii tuturor celorlalte
instrumente de capital comun de rangul 1 emise de instituția
respectivă.
5.
Dacă instrumentele de capital conferă
proprietarilor lor dreptul la o creanță asupra activelor
instituției în caz de insolvență sau de lichidare care este
fixă sau plafonată, o astfel de limitare se aplică în
aceeași măsură tuturor deținătorilor de instrumente de
capital comun de rangul 1 emise de instituție.
6.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza natura limitărilor referitoare la
răscumpărare necesare în cazul în care refuzul instituției de a
răscumpăra instrumentele de fonduri proprii este interzis în temeiul
legislației naționale aplicabile.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 28
Consecințe ale încetării îndeplinirii condițiilor
pentru instrumentele de capital comun de rangul 1
Dacă
un instrument de capital comun de rangul 1 nu mai îndeplinește
condițiile prevăzute la articolul 26 și la articolul 27,
dacă este cazul, se aplică următoarele:
(a)
instrumentul respectiv nu se mai califică drept
instrument de capital comun de rangul 1;
(b)
conturile de prime de emisiune relative la instrumentul
respectiv încetează să se califice drept elemente de capital comun de
rangul 1.
Secțiunea 2
Filtre
prudențiale
Articolul 29
Active securitizate
1.
O instituție exclude din cadrul oricărui
element al fondurilor proprii orice creștere a capitalurilor proprii în
conformitate cu standardul contabil aplicabil care rezultă din active
securitizate, inclusiv următoarele:
(a)     o astfel de
creștere asociată cu venitul viitor din expuneri (future margin
income) care duce la un câștig rezultat din vânzare pentru
instituție;
(b)     dacă
instituția este inițiatoarea unei securitizări, câștigurile
nete care rezultă din capitalizarea veniturilor viitoare din activele
securitizate care asigură o îmbunătățire a
calității creditului pentru pozițiile din securitizare.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să precizeze mai clar noțiunea de „câștig
rezultat din vânzare” menționat la alineatul (1) litera (a).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 30
Acoperiri ale fluxurilor de numerar și modificări ale
valorii pasivelor proprii
Instituțiile
nu includ următoarele elemente în elementele fondurilor proprii:
(a)
rezervele de valoare justă legate de pierderi și
câștiguri generate de acoperirile fluxurilor de numerar ale instrumentelor
financiare care nu sunt evaluate la valoarea justă, inclusiv fluxurile de
numerar proiectate;
(b)
pierderile și câștigurile înregistrate de
instituție pe pasivele sale evaluate la valoarea justă și care
sunt legate de evoluția calității creditului instituției.
Articolul 31
Ajustări de valoare suplimentare
1.
Pentru calcularea valorii fondurilor proprii,
instituțiile aplică cerințele prevăzute la articolul 100
pentru toate activele lor evaluate la valoarea justă și deduc din
capitalul comun de rangul 1 valoarea oricăror ajustări de valoare
suplimentare necesare.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de reglementare
care să precizeze în ce condiții se aplică dispozițiile de
la articolul 100, menționate mai sus, în sensul alineatului (1).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 32
Câștigurile și pierderile nerealizate
evaluate la valoarea justă
Cu
excepția elementelor menționate la articolul 30, instituțiile nu
fac ajustări pentru a elimina din fondurile lor proprii câștigurile
sau pierderile nerealizate aferente activelor sau pasivelor lor evaluate la
valoarea justă.
Secțiunea 3
Deduceri
din elementele de capital comun de rangul 1, derogări și alternative
Subsecțiunea 1
Deduceri
din elementele de capital comun de rangul 1
Articolul 33
Deduceri din elementele de capital comun de rangul 1
1.
Instituțiile deduc din elementele de capital comun de
rangul 1 următoarele:
(a)
pierderile pentru exercițiul financiar în curs;
(b)
imobilizările necorporale;
(c)
activele privind impozitul amânat care se
bazează pe profituri viitoare;
(d)
pentru instituțiile care calculează
valorile expunerilor ponderate la risc utilizând abordarea bazată pe
modele interne de rating, sumele negative care rezultă din calcularea
valorilor pierderilor așteptate prevăzute la articolele 154 și
155;
(e)
activele fondului de pensii definit ale instituției;

(f)
deținerile directe sau indirecte ale unei
instituții de instrumente de capital comun de rangul 1, inclusiv
instrumentele de capital comun de rangul 1 pe care o instituție are
obligația reală sau contingentă de a le achiziționa în
temeiul unei obligații contractuale existente;
(g)
deținerile de instrumente de capital comun de rangul
1 ale entităților relevante, dacă aceste entități
și instituția dețin participații reciproce care, în opinia
autorității competente, au fost concepute pentru a crește în mod
artificial fondurile proprii ale instituției;
(h)
valoarea aplicabilă a deținerilor directe
și indirecte ale instituției de instrumente de capital comun de
rangul 1 ale entităților relevante în care instituția nu
deține o investiție semnificativă;
(i)
valoarea aplicabilă a deținerilor directe
și indirecte ale instituției de instrumente de capital comun de
rangul 1 ale entităților relevante în care instituția
deține o investiție semnificativă;
(j)
valoarea elementelor care trebuie deduse din elementele
suplimentare de rangul 1 în conformitate cu articolul 53 care depășește
capitalul suplimentar de rangul 1 al instituției;
(k)
valoarea expunerii la următoarele elemente care se
califică pentru o pondere de risc de 1 250 %, atunci când
instituția deduce valoarea expunerii respective din capitalul comun de
rangul 1 ca alternativă la aplicarea unei ponderi de risc de 1 250 %:

(i)      participații
calificate din afara sectorului financiar;
(ii)      poziții din
securitizare, în conformitate cu articolul 238 alineatul (1) litera (b),
articolul 239 alineatul (1) litera (b) și articolul 253;
(iii)     tranzacții incomplete, în conformitate cu articolul 369
alineatul (3);
(l)
orice impozit referitor la elementele de capital
comun de rangul 1 previzibil la momentul calculării sale, cu excepția
cazului în care instituția ajustează corespunzător valoarea
elementelor de capital comun de rangul 1, în măsura în care astfel de
impozite reduc valoarea până la care aceste elemente pot fi alocate pentru
acoperirea riscurilor sau a pierderilor.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să specifice următoarele:
(a)     aplicarea în detaliu a deducerilor prevăzute la alineatul (1)
literele (a), (c), (e) și (l);
(b)     tipurile de
instrumente de capital ale instituțiilor financiare, ale
societăților de asigurare și de reasigurare din țări
terțe și ale societăților excluse din domeniul de aplicare
al Directivei 2009/138/CE, în conformitate cu articolul 4 din directiva
menționată, care se deduc din următoarele elemente ale
fondurilor proprii:
(i)      elementele de
capital comun de rangul 1;
(ii)      elementele
suplimentare de rangul 1;
(iii)     elementele de
rangul 2.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 34
Deducerea imobilizărilor necorporale
Instituțiile
determină imobilizările necorporale care trebuie deduse după cum
urmează:
(a)
valoarea care trebuie dedusă se reduce cu
valoarea datoriilor conexe privind impozitul amânat care s-ar stinge dacă
imobilizările necorporale s-ar deprecia sau ar fi derecunoscute în
conformitate cu standardul contabil relevant;
(b)
valoarea care trebuie dedusă include fondul
comercial inclus în evaluarea investițiilor semnificative ale
instituției.
Articolul 35
Deducerea activelor privind impozitul amânat care se
bazează pe profituri viitoare
1.
Instituțiile determină valoarea activelor
privind impozitul amânat care se bazează pe profituri viitoare care
trebuie deduse în conformitate cu prezentul articol.
2.
Cu excepția cazului în care sunt întrunite
condițiile prevăzute la alineatul (3), valoarea activelor privind
impozitul amânat care se bazează pe profituri viitoare se calculează
fără a scădea valoarea datoriilor conexe privind impozitul
amânat ale instituției.
3.
Valoarea activelor privind impozitul amânat care se
bazează pe profituri viitoare poate fi redusă cu valoarea datoriilor
conexe privind impozitul amânat ale instituției, dacă sunt
îndeplinite următoarele condiții:
(a)
atât respectivele active privind impozitul amânat,
cât și datoriile conexe privind impozitul amânat decurg din
legislația fiscală a unui stat membru sau a unei țări
terțe;
(b)
autoritatea fiscală din statul membru
respectiv sau din țara terță permite compensarea activelor
privind impozitul amânat și a datoriilor asociate privind impozitul
amânat.
4.
Datoriile asociate privind impozitul amânat ale
instituției, utilizate în sensul alineatului (3), nu pot include datoriile
privind impozitul amânat care reduc valoarea imobilizărilor necorporale
sau a activelor fondului de pensii definit care trebuie deduse.
5.
Valoarea datoriilor asociate privind impozitul
amânat menționate la alineatul (4) se distribuie între:
(a)
activele privind impozitul amânat care se
bazează pe profituri viitoare și decurg din diferențe temporare
care nu sunt deduse în conformitate cu articolul 45 alineatul (1);
(b)
toate celelalte active privind impozitul amânat
care se bazează pe profituri viitoare.
Instituțiile
alocă datoriile asociate privind impozitul amânat proporțional cu
activele privind impozitul amânat care se bazează pe profituri viitoare
reprezentând elementele menționate la literele (a) și (b).
Articolul 36
Active privind impozitul amânat care nu se bazează pe
profituri viitoare
1.
Instituțiile aplică o pondere de risc în
conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau capitolul 3, după
caz, activelor privind impozitul amânat care nu se bazează pe profituri
viitoare.
2.
Activele privind impozitul amânat care nu se
bazează pe profituri viitoare cuprind:
(a)
plăți excedentare de impozite efectuate de
instituție pentru anul în curs;
(b)
pierderi fiscale ale instituției pentru
exercițiul financiar curent reportate la exercițiile financiare anterioare
care dau naștere la o creanță asupra administrației
centrale, asupra administrației regionale sau asupra autorității
fiscale locale;
(c)
active privind impozitul amânat rezultate din
diferențele temporare care, în cazul în care instituția suportă
o pierdere, devine insolventă sau intră în lichidare, sunt înlocuite,
în mod obligatoriu și automat în conformitate cu legislația
națională aplicabilă, cu creanțe asupra administrației
centrale din statul membru în care instituția este înregistrată, care
trebuie să absoarbă pierderile în aceeași măsură ca
și instrumentele de capital comun de rangul 1 în regim de activitate
normală și în caz de insolvență sau de lichidare a
instituției.
Articolul 37
Deducerea valorilor negative care rezultă din
calcularea valorii pierderilor așteptate
Valoarea
care trebuie dedusă în conformitate cu articolul 33 alineatul (1) litera
(d) nu se reduce printr-o creștere a nivelului activelor privind impozitul
amânat care se bazează pe profituri viitoare sau prin alte efecte fiscale
suplimentare, care ar putea apărea în cazul în care provizioanele ar
atinge nivelul pierderilor așteptate menționate în titlul II
capitolul 3 secțiunea 3.
Articolul 38
Deducerea activelor fondului de pensii definit
1.
În sensul articolului 33 alineatul (1) litera (e),
valoarea activelor fondului de pensii definit care trebuie deduse se reduce cu:

(a)
valoarea oricărei datorii privind impozitul
amânat asociate care ar putea fi stinsă în cazul în care activele s-ar
deprecia sau ar fi derecunoscute în conformitate cu standardul contabil
aplicabil;
(b)
valoarea activelor din fondul de pensii definit pe
care instituția le poate utiliza fără restricții, cu
condiția ca instituția să obțină acordul prealabil al
autorităților competente. Aceste active utilizate pentru a reduce
valoarea care urmează a fi dedusă trebuie să primească o
pondere de risc în conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3,
după caz.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să precizeze criteriile în baza cărora o autoritate
competentă permite unei instituție să reducă valoarea
activelor fondului de pensii definit așa cum este prevăzut la
alineatul (1) litera (b).
ABE înaintează
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până
la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 39
Deducerea deținerilor de instrumente de capital comun de
rangul 1
În
sensul articolului 33 alineatul (1) litera (f),
instituțiile calculează instrumentele proprii de capital comun de
rangul 1 deținute pe baza pozițiilor brute lungi, cu următoarele
excepții:
(a)
instituțiile pot calcula valoarea propriilor
instrumente de capital comun de rangul 1 din portofoliul de tranzacționare
deținute pe baza poziției nete lungi, cu condiția ca
pozițiile lungi și scurte să facă parte din aceeași
expunere-suport, iar pozițiile scurte să nu implice niciun risc de
contrapartidă;
(b)
instituțiile determină valoarea care
urmează a fi dedusă pentru deținerile indirecte din portofoliul
de tranzacționare care iau forma unor dețineri de titluri de valoare
bazate pe indici, prin calcularea expunerii-suport față de propriile
instrumente de capital comun de rangul 1 incluse în indici;
(c)
instituțiile pot compensa poziții brute lungi pe
propriile instrumente de capital comun de rangul 1 din portofoliul de
tranzacționare care rezultă din dețineri de titluri de valoare
bazate pe indici cu poziții scurte pe propriile instrumente de capital
comun de rangul 1 care rezultă din poziții scurte pe indici-suport,
inclusiv atunci când aceste poziții scurte implică un risc de
contrapartidă.
Articolul 40
Investiție semnificativă într-o entitate relevantă
În scopul deducerii, se consideră că
o instituție deține o investiție semnificativă într-o
entitate relevantă atunci când este îndeplinită una dintre
condițiile următoare:
(a)
instituția deține mai mult de 10 % din
instrumentele de capital comun de rangul 1 emise de entitatea respectivă;
(b)
instituția are legături strânse cu entitatea
respectivă și deține instrumente de capital comun de rangul 1
emise de acea entitate;
(c)
instituția deține instrumente de capital comun
de rangul 1 emise de entitatea respectivă și entitatea nu este
inclusă în consolidare în conformitate cu partea întâi titlul II capitolul
2, dar este inclusă în aceeași consolidare contabilă ca și
instituția în scopul raportării financiare în conformitate cu
standardul contabil aplicabil.
Articolul 41
Deducerea deținerilor de instrumente de capital comun de
rangul 1 ale entităților relevante, atunci când o instituție
deține o participație reciprocă destinată să
crească în mod artificial fondurile proprii
Instituțiile operează deducerile menționate
la articolul 33 alineatul (1) literele (g), (h) și (i) în conformitate cu
următoarele:
(a)          deținerile
de instrumente de capital comun de rangul 1 și alte instrumente de capital
ale entităților relevante se calculează pe baza pozițiilor
brute lungi;
(b)          în scopul
deducerii, elementele de asigurare ale fondurilor proprii de rangul 1 sunt
tratate drept dețineri de instrumente de capital comun de rangul 1.
Articolul 42
Deducerea deținerilor de instrumente de capital comun de
rangul 1 ale entităților relevante
Instituțiile operează deducerile
prevăzute la articolul 33 alineatul (1) literele (h) și (i) în
conformitate cu următoarele dispoziții:
(a)
instituțiile pot calcula deținerile de
instrumente de capital ale entităților relevante din portofoliul de
tranzacționare pe baza poziției nete lungi pe aceeași
expunere-suport cu condiția ca scadența poziției scurte să
fie aceeași cu cea a poziției lungi sau să aibă o
scadență reziduală de cel puțin un an;

(b)
instituțiile stabilesc valoarea care urmează
să fie dedusă pentru deținerile indirecte de instrumente de
capital ale entităților relevante din portofoliul de
tranzacționare care are iau forma unor dețineri de titluri de valoare
bazate pe indici, prin calcularea expunerii-suport față de
instrumente de capital ale entităților relevante incluse în indici.
Articolul 43
Deducerea deținerilor atunci când o instituție nu
deține o investiție semnificativă într-o entitate relevantă
1.
În sensul articolului 33 alineatul (1) litera (h),
instituțiile calculează valoarea aplicabilă care urmează
să fie dedusă prin înmulțirea valorii menționate la litera
(a) cu factorul derivat din calculul menționat la litera (b):
(a)
valoarea agregată cu care deținerile directe
și indirecte ale instituției de instrumente de capital comun de
rangul 1, instrumente suplimentare de rangul 1 și instrumente de rangul 2
ale entităților relevante depășesc 10 % din elementele
de capital comun de rangul 1 ale instituției, calculată după ce
li s-au aplicat următoarele:
(i)      articolelor 29-32;

(ii)      deducerile menționate
la articolul 33 alineatul (1) literele (a) - (g) și (j) - (l), cu
excepția valorii care urmează a fi dedusă pentru activele
privind impozitul amânat care se bazează pe profituri viitoare și
care decurg din diferențe temporare;
(iii)     articolelor 41 și 42;
(b)
valoarea deținerilor directe și indirecte ale
instituției de instrumente de capital comun de rangul 1 ale
entităților relevante împărțită la valoarea
agregată a deținerilor directe și indirecte ale instituției
de instrumente de fonduri proprii ale entităților relevante
respective.
2.
Instituțiile exclud pozițiile aferente
angajamentelor de preluare fermă deținute timp de 5 zile
lucrătoare sau mai puțin din valoarea menționată la
alineatul (1) litera (a) și din calculul factorului menționat la
alineatul (1) litera (b).
3.
Instituțiile determină proporția
deținerilor de instrumente de capital comun de rangul 1 care se deduce în
conformitate cu alineatul (1) prin împărțirea valorii menționate
la litera (a) la valoarea menționată la litera (b):
(a)
valoarea deținerilor care trebuie deduse în
conformitate cu alineatul (1);
(b)
valoarea agregată a deținerilor directe și
indirecte ale instituției de instrumente de fonduri proprii ale
entităților relevante în care instituția nu deține o
investiție semnificativă.
4.
Valoarea deținerilor menționate la articolul 33
alineatul (1)litera (h) care este mai mică sau egală cu 10% din
elementele de capital comun de rangul 1 ale instituției după
aplicarea dispozițiilor prevăzute la alineatul (1) litera (a)
punctele (i) - (iii) nu se deduce și este supusă ponderilor de risc
aplicabile în conformitate cu partea a treia, titlul II, capitolul 2 sau 3
și cerințelor prevăzute în partea a treia titlul IV, după
caz.
5.
Instituțiile determină proporția de
dețineri în instrumente de fonduri propriii care este ponderată la
risc împărțind valoarea menționată la litera (a) la
valoarea menționată la litera (b):
(a)
valoarea deținerilor care trebuie ponderate la
risc în conformitate cu alineatul (4);
(b)
valoarea agregată a deținerilor
instituției, directe și indirecte, de instrumente de fonduri proprii
ale entităților relevante în care instituția nu deține o
investiție semnificativă.
Articolul 44
Deducerea deținerilor de instrumente de capital comun de
rangul 1 atunci când o instituție deține o investiție semnificativă
într-o entitate relevantă
În
sensul articolului 33 alineatul (1) punctul (i), valoarea aplicabilă care
urmează a fi dedusă din elementele de capital comun de rangul 1
exclude pozițiile aferente angajamentelor de preluare fermă
deținute timp de 5 zile lucrătoare sau mai puțin și se
determină în conformitate cu articolele 41 și 42 și
subsecțiunea 2.
Subsecțiunea 2
Derogări
și alternative la deducerea din elementele de capital comun de rangul 1
Articolul 45
Derogări privind pragurile de deducere din elementele de
capital comun de rangul 1
1.
Atunci când efectuează deducerile prevăzute la
articolul 33 alineatul (1) literele (c) și (i), instituțiile nu deduc
elementele enumerate la literele (a) și (b), care, agregate,
reprezintă 15 % sau mai puțin din capitalul comun de rangul 1:
(a)
activele privind impozitul amânat care se bazează pe
profituri viitoare și decurg din diferențe temporare și care,
agregate, reprezintă 10 % sau mai puțin din elementele de
capital comun de rangul 1 ale instituției calculate după aplicarea:
(i)      articolelor 29-32;
(ii)      articolului 33 alineatul (1) literele (a) - (h) și (j) -
(l), cu excepția activelor privind impozitul amânat care se bazează
pe profituri viitoare și decurg din diferențe temporare.
(b)
dacă o instituție deține o investiție
semnificativă într-o entitate relevantă, deținerile directe
și indirecte ale respectivei instituții în instrumente de capital
comun de rangul 1 ale acelor entități care, agregate, reprezintă
10 % sau mai puțin din elementele de capital comun de rangul 1 ale
instituției calculate după aplicarea:
(i)      articolelor 29-32;
(ii)      articolului 33 alineatul (1) literele (a) - (h) și (j) -
(l), cu excepția activelor privind impozitul amânat care se bazează
pe profituri viitoare și decurg din diferențe temporare.
2.
Elementele care nu sunt deduse în conformitate cu
alineatul (1) primesc o pondere de risc de 250 % și fac obiectul
cerințelor părții a treia titlul IV, după caz.
Articolul 46
Alte derogări și alternative la deducere în cazul în
care se aplică consolidarea
1.
Ca alternativă la deducerea deținerilor
unei instituții de instrumente de capital comun de rangul 1 ale
societăților de asigurare, ale societăților de reasigurare
și ale holdingurile de asigurare în care instituția deține o
investiție semnificativă, autoritățile competente pot
permite instituțiilor să aplice metodele nr. 1, 2 sau 3 din
anexa I la Directiva 2002/87/CE. Instituția
trebuie să aplice metoda aleasă în mod consecvent de-a lungul
timpului.
O instituție poate aplica metoda nr. 1
(consolidare contabilă) numai dacă a primit acordul prealabil al autorității
competente. Autoritatea
competentă își poate da acordul numai dacă consideră
că este adecvat nivelul de gestiune integrată și de control
intern al entităților care ar fi incluse în consolidare în
conformitate cu metoda 1.
2.
În vederea calculării fondurilor proprii pe bază
individuală, instituțiile care fac obiectul supravegherii pe
bază consolidată în conformitate cu partea întâi titlul II capitolul
2 nu deduc participațiile menționate la articolul 33 alineatul (1)
literele (h) și (i) deținute în entități relevante incluse
în sfera supravegherii consolidate.
3.
Autoritățile competente pot permite
instituțiilor să nu deducă o participație într-un element
menționat la articolul 33 alineatul (1) literele (h) și (i) în
următoarele cazuri:
(a)
dacă participația este într-o entitate
relevantă care este inclusă în aceeași supraveghere
suplimentară ca și instituția în conformitate cu Directiva
2002/87/CE;
(b)
dacă o instituție menționată la
articolul 25 deține o participație într-o altă astfel de
instituție ori în cadrul instituției de credit centrale sau regionale
și sunt îndeplinite următoarele condiții:
(i)      în cazul în care
participația este într-o instituție de credit centrală sau
regională, instituția care deține participația
respectivă este asociată cu instituția de credit centrală
sau regională în cadrul unei rețele supuse unor dispoziții
legale sau statutare și instituția de credit centrală sau
regională este responsabilă, în conformitate cu aceste
dispoziții, cu efectuarea operațiunilor de compensare în numerar în
cadrul rețelei respective;
(ii)      instituțiile
se încadrează în același sistem instituțional de protecție
menționat la articolul 108 alineatul (7);
(iii)     autoritățile
competente au acordat aprobarea prevăzută în articolul 108
alineatul (7);
(iv)     condițiile
prevăzute la articolul 108 alineatul (7) sunt îndeplinite;
(v)     instituția
elaborează bilanțul consolidat menționat la articolul 108
alineatul (7) litera (e) și îl transmite autorităților
competente cu o frecvență cel puțin egală cu cea a
obligației de raportare privind cerințele de fonduri proprii în
conformitate cu articolul 95.
(c)
dacă o instituție de credit regională
deține o participație în instituția de credit centrală sau
într-o altă instituție de credit regională și
condițiile prevăzute la litera (b) punctele (i) - (v) sunt
îndeplinite.
4.
ABE, AEAPO și AEVMP, prin intermediul comitetului
mixt, elaborează proiecte de standarde tehnice de reglementare care
să precizeze, în sensul prezentului articol, condițiile de aplicare a
metodelor de calcul enumerate în partea a doua anexa I și la articolul 228
alineatul (1) din Directiva 2002/87/CE pentru alternativele la deducere
menționate la alineatul (1) și la alineatul (3) litera (a).
ABE, AEAPO și AEVMP înaintează Comisiei
proiectele de standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
5.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să precizeze condițiile de aplicare ale alineatului
(3) litera (b).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Secțiunea 3
Capital
comun de rangul 1
Articolul 47
Capital comun de rangul 1
Capitalul comun de rangul
1 al unei instituții constă în elementele de capital comun de rangul
1 după aplicarea ajustărilor prevăzute la articolele 29 - 32, a
deducerilor în temeiul articolului 33 și a derogărilor și
alternativelor prevăzute la articolele 45, 46 și 74.
Capitolul 3
Capital suplimentar de rangul 1
Secțiunea 1
Elemente
și instrumente suplimentare de rangul 1
Articolul 48
Elemente suplimentare de rangul 1
Elementele suplimentare de rangul 1 constau
în:
(a)
instrumente de capital, dacă sunt îndeplinite
condițiile prevăzute în articolul 49 alineatul (1);
(b)
conturi de prime de emisiune aferente instrumentelor
menționate la litera (a).
Articolul 49
Instrumente suplimentare de rangul 1
1.
Instrumentele de capital se califică drept
instrumente suplimentare de rangul 1 numai dacă sunt îndeplinite
următoarele condiții:
(a)
instrumentele sunt emise și plătite;
(b)
instrumentele nu sunt achiziționate de:
(i)      instituția sau
filialele sale;
(ii)      o societate în
care instituția deține o participație ce constă în
deținerea, directă sau prin control, a cel puțin 20 % din
drepturile de vot sau din capitalul societății respective;
(c)
achiziționarea instrumentelor nu este
finanțată în mod direct sau indirect de instituție;
(d)
instrumentele sunt de rang inferior instrumentelor
de rangul 2 în cazul insolvenței instituției;
(e)
instrumentele nu sunt garantate de niciuna dintre
următoarele:
(i)      instituția sau
filialele sale;
(ii)      instituția-mamă
sau filialele sale;
(iii)     holdingul
financiar-mamă sau filialele sale;
(iv)     holdingul cu
activitate mixtă sau filialele sale;
(v)     holdingul financiar
mixt și filialele sale;
(vi)     orice societate care are legături strânse cu entitățile
menționate la punctele (i) - (v);
(f)
instrumentele nu fac obiectul niciunui dispozitiv,
contractual sau de altă natură, care crește rangul
creanțelor în temeiul instrumentelor în caz de insolvență sau de
lichidare;
(g)
instrumentele sunt perpetue și dispozițiile care
le reglementează nu includ niciun stimulent pentru ca instituția
să le răscumpere;
(h)
dacă dispozițiile care reglementează
instrumentele includ una sau mai multe opțiuni call (opțiuni de
cumpărare), opțiunea poate fi exercitată la discreția
exclusivă a emitentului;
(i)
instrumentele pot fi exercitate, rambursate sau
răscumpărate numai dacă sunt îndeplinite condițiile
prevăzute la articolul 72 și nu mai devreme de cinci ani de la data
emiterii;
(j)
dispozițiile care reglementează instrumentele nu
indică în mod explicit sau implicit că instrumentele vor fi sau ar
putea fi exercitate, rambursate sau răscumpărate, iar instituția
nu face nicio altă menține în acest sens;
(k)
instituția nu indică în mod explicit sau
implicit că autoritatea competentă ar accepta o cerere de exercitare,
rambursare sau răscumpărare a instrumentelor;
(l)
distribuirile în baza instrumentelor îndeplinesc
următoarele condiții:
(i)      se plătesc din elementele care pot fi distribuite;
(ii)      nivelul distribuirilor asociate instrumentelor nu va fi modificat pe
baza calității creditului instituției,
societății-mamă, holdingului financiar-mamă sau holdingului
cu activitate mixtă;
(iii)     dispozițiile care reglementează instrumentele atribuie
instituției competența exclusivă în orice moment de a anula
distribuirile asociate instrumentelor pentru o perioadă de timp
nelimitată, în mod necumulativ, iar instituția poate utiliza aceste
plăți anulate fără restricție pentru a-și
îndeplini obligațiile pe măsură ce acestea devin exigibile;
(iv)     anularea
distribuirilor nu constituie un eveniment de nerambursare pentru
instituție;
(v)     anularea distribuirilor nu impune restricții asupra instituției;
(m)
instrumentele nu contribuie la stabilirea faptului
că pasivele unei instituții depășesc activele acesteia, în
cazul în care concluzia unei astfel de analize constituie un test de
insolvență, în temeiul legislației naționale aplicabile;
(n)
dispozițiile care reglementează instrumentele
impun ca valoarea principalului instrumentelor să fie amortizată sau
ca instrumentele să fie convertite în instrumente de capital comun de
rangul 1 în momentul în care survine un eveniment declanșator;
(o)
dispozițiile care reglementează
instrumentele nu includ caracteristici care ar putea împiedica recapitalizarea
instituției;
(p)
în cazul în care instrumentele nu sunt emise direct
de către instituție sau de o entitate operațională
inclusă în consolidare în conformitate cu partea întâi titlul II capitolul
2, de instituția-mamă, de holdingul financiar-mamă sau de
holdingul cu activitate mixtă, oricare din următoarele
entități poate dispune imediat de veniturile generate de aceste
instrumente, fără restricții și sub o formă care
satisface condițiile prevăzute la prezentul alineat:
(i)      instituția;
(ii)      o entitate operațională inclusă în consolidare în
conformitate cu partea întâi titlul II capitolul 2;
(iii)     instituția-mamă;
(iv)     holdingul financiar-mamă;
(v)     holdingul cu activitate mixtă.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să specifice:
(a)
forma și natura stimulentelor de
răscumpărare;
(b)
natura amortizării valorii principalului;
(c)
procedurile și calendarul de urmat pentru:
(i)      a determina că a survenit un eveniment declanșator;
(ii)      a notifica
autoritatea competentă și deținătorii instrumentului
că a survenit un eveniment declanșator și că valoarea
principalului instrumentului va fi amortizată sau instrumentul va fi
convertit într-un instrument de capital comun de rangul 1, după caz, în
conformitate cu dispozițiile care reglementează instrumentul;
(iii)     a amortiza
valoarea principalului instrumentului sau a-l transforma într-un instrument de
capital comun de rangul 1, după caz;
(d)
caracteristicile instrumentelor care ar putea
împiedica recapitalizarea instituției;
(e)
utilizarea unor entități cu scopuri speciale
pentru emiterea indirectă de instrumente de fonduri proprii.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 50
Restricții privind anularea distribuirilor asociate
instrumentelor suplimentare de rangul 1 și caracteristici care ar putea
să împiedice recapitalizarea instituției
În sensul articolului 49 alineatul (1) litera
(l) punctul (v) și litera (o), dispozițiile care reglementează
instrumentele suplimentare de rangul 1 pot, în speță, să nu se
includă următoarele:
(a)
obligația de a efectua distribuiri asociate
instrumentelor în cazul în care se efectuează o distribuire asociată
unui instrument emis de instituție care este de același rang sau de
rang inferior față de un instrument suplimentar de rangul 1, inclusiv
un instrument de capital comun de rangul 1;
(b)
obligația de a anula plata distribuirilor asociate
instrumentelor de capital comun de rangul 1, instrumentelor suplimentare de
rangul 1 sau instrumentelor de rangul 2 în cazul în care nu se efectuează
distribuiri asociate respectivelor instrumente suplimentare de rangul 1;
(c)
obligația de a înlocui plata dobânzii sau a
dividendelor cu o plată sub orice altă formă. Instituția nu trebuie să facă
obiectul unei astfel de obligații în niciun alt mod.
Articolul 51
Amortizarea sau conversia instrumentelor suplimentare de rangul 1

În
sensul articolului 49 alineatul (1) litera (n), instrumentelor
suplimentare de rangul 1 li se aplică următoarele dispoziții:
(a)          un eveniment
declanșator are loc atunci când rata de capital comun de rangul 1 a
instituției menționată la articolul 87 litera (a) scade sub unul
dintre pragurile următoare:
(i)      5,125 %;
(ii)     un nivel mai mare
decât 5,125 %, stabilit de instituție și specificat în
dispozițiile care reglementează instrumentul;
(b)          în cazul în
care dispozițiile care reglementează instrumentele impun ca acestea
să fie convertite în instrumente de capital comun de rangul 1 în momentul
în care survine un eveniment declanșator, dispozițiile respective
precizează:
(i)      fie rata
utilizată pentru această conversie și o limită referitoare
la valoarea permisă a conversiei;
(ii)     fie intervalul în
cadrul căruia instrumentele se vor converti în instrumente de capital comun
de rangul 1;
(c)          dacă
dispozițiile care reglementează instrumentele prevăd ca valoarea
principalului să fie amortizată în momentul în care survine un
eveniment declanșator, amortizarea se aplică în toate cazurile
următoare:
(i)      creanța
deținătorului instrumentului în cazul lichidării
instituției;
(ii)     suma care trebuie
plătită în cazul exercitării instrumentului;
(iii)     distribuirile
asociate instrumentului.
Articolul 52
Consecințe ale încetării îndeplinirii condițiilor
privind instrumentele suplimentare de rangul 1
Următoarele
dispoziții se aplică în cazul în care încetează să mai fie
îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 49 alineatul (1) în
ceea ce privește un instrument suplimentar de rangul 1:
(a)
instrumentul respectiv nu se mai califică drept instrument
suplimentar de rangul 1;
(b)
partea din conturile de prime de emisiune care se
referă la instrumentul respectiv încetează să se califice drept
element suplimentare de rangul 1.
Secțiunea
2
Deduceri
din elementele suplimentare de rangul 1
Articolul 53
Deduceri din elementele suplimentare de rangul 1
Instituțiile
deduc din elementele suplimentare de rangul 1 următoarele:
(a)
deținerile directe și indirecte ale unei
instituții de instrumente proprii suplimentare de rangul 1, inclusiv
propriile instrumente suplimentare de rangul 1 pe care o instituție ar
putea fi obligată să le achiziționeze ca rezultat al unor
obligații contractuale existente;
(b)
deținerile de instrumente suplimentare de rangul 1
ale entităților relevante cu care instituția deține
participații reciproce care, în opinia autorității competente,
au fost concepute pentru a crește în mod artificial fondurile proprii ale
instituției;
(c)
valoarea aplicabilă determinată în conformitate
cu articolul 57 a deținerilor directe și indirecte în instrumente suplimentare
de rangul 1 ale entităților relevante, în cazul în care o
instituție nu deține o investiție semnificativă în aceste
entități;
(d)
deținerile directe și indirecte ale
instituției de instrumente suplimentare de rangul 1 ale
entităților relevante, în cazul în care instituția deține o
investiție semnificativă în aceste entități, cu
excepția pozițiilor aferente angajamentelor de preluare fermă
deținute timp de 5 zile lucrătoare sau mai puțin;
(e)
valoarea elementelor care trebuie deduse din elementele de
rangul 2 în conformitate cu articolul 63 care depășește
capitalul de rangul 2 al instituției;
(f)
orice impozit referitor la elementele suplimentare de
rangul 1 previzibil la momentul calculării sale, cu excepția cazului
în care instituția ajustează corespunzător valoarea elementelor
suplimentare de rangul 1, în măsura în care astfel de impozite reduc
valoarea până la care aceste elemente pot fi alocate pentru acoperirea
riscurilor sau a pierderilor.
Articolul 54
Deduceri ale deținerilor de instrumente suplimentare de
rangul 1 proprii
În
sensul articolului 53 litera (a), instituțiile calculează
dețineri de instrumente proprii suplimentare de rangul 1 pe baza
pozițiilor brute lungi, cu următoarele excepții:
(a)
instituțiile pot calcula valoarea deținerilor de
instrumente proprii suplimentare de rangul 1 din portofoliul de
tranzacționare pe baza poziției nete lungi, cu condiția ca
pozițiile lungi și scurte să facă parte din aceeași
expunere-suport, iar pozițiile scurte să nu implice niciun risc de
contrapartidă;
(b)
instituțiile determină valoarea care
urmează a fi dedusă pentru deținerile indirecte din portofoliul
de tranzacționare de instrumente proprii suplimentare de rangul 1 care iau
forma unor dețineri de titluri de valoare bazate pe indici, prin
calcularea expunerii-suport față de propriile instrumente
suplimentare de rangul 1 incluse în indici;
(c)
pozițiile brute lungi pe propriile instrumente
suplimentare de rangul 1 din portofoliul de tranzacționare care
rezultă din dețineri de titluri de valoare bazate pe indici pot fi
compensate de instituție cu poziții scurte pe propriile instrumente
suplimentare de rangul 1 care rezultă din poziții scurte pe
indici-suport, inclusiv atunci când aceste poziții scurte implică un
risc de contrapartidă.
Articolul 55
Deducerea deținerilor de instrumente suplimentare de rangul
1 ale entităților relevante, atunci când o instituție
deține o participație reciprocă destinată să
crească în mod artificial fondurile proprii
Instituțiile operează deducerile
prevăzute la articolul 53 literele (b), (c) și (d) în conformitate cu
următoarele:
(a)
deținerile de instrumente suplimentare de rangul 1 se
calculează pe baza pozițiilor brute lungi;
(b)
în scopul deducerii, elementele suplimentare de asigurare
ale fondurilor proprii de rangul 1 sunt tratate drept dețineri de
instrumente suplimentare de rangul 1.
Articolul 56
Deducerea deținerilor de instrumente suplimentare de rangul
1 ale entităților relevante
Instituțiile
operează deducerile prevăzute la articolul 53 literele (c) și
(d) în conformitate cu următoarele:
(a)
instituțiile calculează deținerile
de instrumente de capital ale entităților relevante din portofoliul
de tranzacționare pe baza poziției nete lungi pe aceeași
expunere-suport cu condiția ca scadența poziției scurte să
fie aceeași cu cea a poziției lungi sau să aibă o
scadență reziduală de cel puțin un an;
(b)
instituțiile stabilesc valoarea care urmează
să fie dedusă pentru deținerile indirecte de instrumente de
capital ale entităților relevante din portofoliul de
tranzacționare care are iau forma unor dețineri de titluri de valoare
bazate pe indici, prin calcularea expunerii-suport față de
instrumente de capital ale entităților relevante incluse în indici.
Articolul 57
Deducerea instrumentelor suplimentare de rangul 1
deținute atunci când o instituție nu deține o investiție
semnificativă într-o entitate relevantă
1.
În sensul articolului 53 litera (c),
instituțiile calculează valoarea aplicabilă care urmează
să fie dedusă prin înmulțirea valorii menționate la litera
(a) cu factorul derivat din calculul menționat la litera (b):
(a)
valoarea agregată cu care deținerile
instituției, directe și indirecte, de instrumente de capital comun de
rangul 1, instrumente suplimentare de rangul 1 și instrumente de rangul 2
ale entităților relevante depășesc 10 % din elementele
de capital comun de rangul 1 ale instituției, calculată după
aplicarea:
(i)      articolelor 29-32;
(ii)       articolului 33 alineatul (1) literele (a) - (g) și (j) -
(l), cu excepția activelor privind impozitul amânat care se bazează
pe profituri viitoare și decurg din diferențe temporare;
(iii)     articolelor 41 și 42;
(b)
valoarea instrumentelor suplimentare de rangul 1 ale
entităților relevante deținute direct și indirect de
instituție, împărțită la valoarea agregată a tuturor
instrumentelor de capital comun de rangul 1, instrumentelor suplimentare de
rangul 1 și instrumentelor de rangul 2 ale entităților relevante
respective deținute direct și indirect de instituție.
2.
Instituțiile exclud pozițiile aferente
angajamentelor de preluare fermă deținute timp de 5 zile lucrătoare
sau mai puțin din valoarea menționată la alineatul (1) litera
(a) și din calculul factorului menționat la alineatul (1)
litera (b).
3.
Instituțiile determină proporția de
instrumente suplimentare de rangul 1 deținute care se deduce
împărțind valoarea menționată la litera (a) la valoarea
menționată la litera (b):
(a)
valoarea deținerilor care trebuie deduse în
conformitate cu alineatul (1);
(b)
valoarea agregată a deținerilor
instituției, directe și indirecte, de instrumente de fonduri proprii
ale entităților relevante în care instituția nu deține o
investiție semnificativă.
Secțiunea
3
Capital
suplimentar de rangul 1
Articolul 58
Capital suplimentar de rangul 1
Capitalul suplimentar de
rangul 1 al unei instituții constă în elementele suplimentare de
rangul 1 după deducerea elementelor menționate la articolul 53
și după aplicarea articolului 74.
Capitolul 4
Capital de rangul 2
Secțiunea 1
Elemente
și instrumente de rangul 2
Articolul 59
Elemente de rangul 2
Elementele de rangul 2 constau în:
(a)
instrumente de capital, dacă sunt îndeplinite
condițiile prevăzute în articolul 60;
(b)
conturi de prime de emisiune aferente instrumentelor
menționate la litera (a);
(c)
pentru instituțiile care calculează valorile
expunerilor ponderate la risc în conformitate cu titlul II capitolul 2,
ajustările pentru riscul de credit general, înainte de impozite, de
până la 1,25% din valorile expunerilor ponderate la risc calculate în
conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2;
(d)
pentru instituțiile care calculează valorile
expunerilor ponderate la risc în conformitate cu titlul II capitolul 3,
valorile pozitive, înainte de impozite, care rezultă din calculul
prevăzut la articolele 154 și 155 până la 0,6% din valorile
expunerilor ponderate la risc calculate în conformitate cu partea a treia
titlul II capitolul 3.
Articolul 60
Instrumente de rangul 2
Instrumentele
de capital se califică drept instrumente de rangul 2 dacă sunt
îndeplinite următoarele condiții:
(a)
instrumentele sunt emise și plătite
integral;
(b)
instrumentele nu sunt achiziționate de:
(i)      instituția sau
filialele sale;
(ii)     o societate în care
instituția deține o participație ce constă în
deținerea, directă sau prin control, a cel puțin 20% din
drepturile de vot sau din capitalul societății respective;
(c)
achiziționarea instrumentelor nu este
finanțată în mod direct sau indirect de instituție;
(d)
creanța asupra principalului instrumentelor
este, în temeiul dispozițiilor care reglementează instrumentele, în
întregime subordonată creanțelor tuturor creditorilor
nesubordonați;
(e)
instrumentele nu sunt garantate de niciuna dintre
următoarele:
(i)      instituția sau
filialele sale;
(ii)     instituția-mamă
sau filialele sale;
(iii)     holdingul
financiar-mamă sau filialele sale;
(iv)    holdingul cu
activitate mixtă sau filialele sale;
(v)      holdingul financiar mixt și filialele sale;
(vi)    orice societate care are legături strânse cu entitățile
menționate la punctele (i) - (v);
(f)
instrumentele nu fac obiectul niciunui dispozitiv
care sporește rangul creanțelor în temeiul instrumentelor;
(g)
instrumentele au o scadență inițială
de cel puțin 5 ani;
(h)
dispozițiile care reglementează instrumentele nu
includ niciun stimulent pentru răscumpărarea lor de către
instituție;
(i)
în cazul în care instrumentele includ una sau mai multe
opțiuni call, opțiunile se exercită la discreția
exclusivă a emitentului;
(j)
instrumentele pot fi exercitate, rambursate sau
răscumpărate numai dacă sunt îndeplinite condițiile
prevăzute la articolul 72 și nu mai devreme de cinci ani de la data
emiterii;
(k)
dispozițiile care reglementează instrumentele nu
indică explicit sau implicit că instrumentele vor fi sau ar putea fi
rambursate sau răscumpărate înainte de scadență, iar
instituția nu face nicio altă mențiune în acest sens;
(l)
dispozițiile care reglementează instrumentele nu
dau deținătorului dreptul de a accelera viitoare plăți
programate ale dobânzii sau principalului, decât în caz de insolvență
sau de lichidare a instituției;
(m)
nivelul plăților de dobânzi sau dividende
asociate instrumentelor nu va fi modificat pe baza calității
creditului instituției, societății-mamă, holdingului
financiar-mamă sau holdingului cu activitate mixtă;
(n)
în cazul în care instrumentele nu sunt emise direct de
către instituție sau de o entitate operațională
inclusă în consolidare în conformitate cu partea întâi titlul II capitolul
2, de instituția-mamă, de holdingul financiar-mamă sau de
holdingul cu activitate mixtă, oricare din următoarele
entități poate dispune imediat de veniturile generate de aceste
instrumente, fără restricții și sub o formă care
satisface condițiile prevăzute la prezentul alineat:
(i)      instituția;
(ii)     o entitate
operațională inclusă în consolidare în conformitate cu partea
întâi titlul II capitolul 2;
(iii)     instituția-mamă;
(iv)    holdingul financiar-mamă;
(v)     holdingul cu activitate mixtă.
Articolul 61
Amortizarea instrumentelor de rangul 2
Măsura
în care instrumentele de rangul 2 se califică drept elementele de rangul 2
în cursul ultimilor 5 ani de dinaintea scadenței instrumentelor se
calculează înmulțind rezultatul calculului de la litera (a) cu
valoarea menționată la litera (b), după cum urmează:
(a)
valoarea nominală a instrumentelor sau împrumuturilor
subordonate în prima zi din ultima perioadă de cinci ani de dinaintea
scadenței contractuale, împărțită la numărul de zile
calendaristice din perioada respectivă;
(b)
numărul de zile calendaristice rămase
până la scadența contractuală a instrumentelor sau a
împrumuturilor subordonate.
Articolul 62
Consecințe ale încetării îndeplinirii
condițiilor privind instrumentele de rangul 2
Dacă,
în cazul unui instrument de rangul 2, nu mai sunt îndeplinite condițiile
prevăzute la articolul 60, se aplică următoarele
dispoziții:
(a)
instrumentul respectiv nu se mai califică drept
instrument de rangul 2;
(b)
partea din conturile de prime de emisiune care se
referă la instrumentul respectiv încetează să se califice drept
element de rangul 2.
Secțiunea
2
Deduceri
din elementele de rangul 2
Articolul 63
Deduceri din elementele de rangul 2
Din elementele de rangul 2 se deduc:
(a)
propriile instrumente de rangul 2 deținute direct
și indirect de instituție, inclusiv propriile instrumente
suplimentare de rangul 2 pe care o instituție ar putea fi obligată
să le achiziționeze ca rezultat al unor obligații contractuale
existente;
(b)
deținerile de instrumente de rangul 2 ale
entităților relevante, dacă aceste entități și
instituția dețin participații reciproce care, în opinia
autorității competente, au fost concepute pentru a crește în mod
artificial fondurile proprii ale instituției;
(c)
valoarea aplicabilă determinată în conformitate
cu articolul 67 a instrumentelor de rangul 2 ale entităților
relevante, deținute direct și indirect, în cazul în care o
instituție nu deține o investiție semnificativă în aceste
entități;
(d)
instrumentele de rangul 2 ale entităților
relevante deținute direct și indirect de instituție, în cazul în
care instituția deține o investiție semnificativă în aceste
entități, cu excepția pozițiilor aferente angajamentelor de
preluare fermă deținute mai puțin de 5 zile lucrătoare;
Articolul 64
Deduceri ale deținerilor de instrumente proprii de rangul 2
și de împrumuturi subordonate
În
sensul articolului 63 litera (a), instituțiile calculează
deținerile pe baza pozițiilor brute lungi, cu următoarele
excepții:
(a)
instituțiile pot calcula valoarea deținerilor
din portofoliul de tranzacționare pe baza poziției nete lungi cu
condiția ca pozițiile lungi și scurte să facă parte
din aceeași expunere-suport, iar pozițiile scurte să nu implice
niciun risc de contrapartidă;
(b)
instituțiile determină valoarea care
urmează a fi dedusă pentru deținerile indirecte din portofoliul
de tranzacționare care iau forma unor dețineri de titluri de valoare
bazate pe indici, prin calcularea expunerii-suport față de propriile
instrumente de rangul 2 incluse în indici;
(c)
instituțiile pot compensa poziții brute lungi pe
propriile instrumente de rangul 2 din portofoliul de tranzacționare care
rezultă din dețineri de titluri de valoare bazate pe indici, cu
poziții scurte pe propriile instrumente de rangul 2 care rezultă din
poziții scurte pe indici-suport, inclusiv atunci când aceste poziții
scurte implică un risc de contrapartidă.
Articolul 65
Deducerea instrumentelor de rangul 2 și a împrumuturilor
subordonate ale entităților relevante, deținute de o
instituție, atunci când instituția deține o participație
reciprocă destinată să crească în mod artificial fondurile
proprii
Instituțiile operează deducerile
prevăzute la articolul 63 literele (b), (c) și (d) în conformitate cu
următoarele dispoziții:
(a)
instrumentele de rangul 2 deținute, inclusiv
împrumuturile subordonate, se calculează pe baza pozițiilor brute
lungi;
(b)
în scopul deducerii, elementele de asigurare ale
fondurilor proprii de rangul 2 și elementele de asigurare ale fondurilor
proprii de rangul 3 se tratează ca dețineri de elemente de rangul 2.
Articolul 66
Deducerea deținerilor de instrumente de rangul 2 și de
împrumuturi subordonate ale entităților relevante
Instituțiile
operează deducerile prevăzute la articolul 63 literele (c) și
(d) în conformitate cu următoarele dispoziții:
(a)
instituțiile pot calcula deținerile de
instrumente de capital ale entităților relevante din portofoliul de
tranzacționare pe baza poziției nete lungi pe aceeași
expunere-suport cu condiția ca scadența poziției scurte să
fie aceeași cu cea a poziției lungi sau să aibă o
scadență reziduală de cel puțin un an;
(b)
instituțiile stabilesc valoarea care urmează
să fie dedusă pentru deținerile indirecte de instrumente de
capital ale entităților relevante din portofoliul de
tranzacționare care iau forma unor dețineri de titluri de valoare
bazate pe indici, prin calcularea expunerii-suport față de
instrumentele de capital ale entităților relevante incluse în indici.

Articolul 67
Deducerea instrumentelor de rangul 2 în cazul în care o
instituție nu deține o investiție semnificativă într-o
entitate relevantă
1.
În sensul articolului 63 litera (c),
instituțiile calculează valoarea aplicabilă care urmează
să fie dedusă prin înmulțirea valorii menționate la litera
(a) cu factorul derivat din calculul menționat la litera (b):
(a)
valoarea agregată cu care deținerile
instituției, directe și indirecte, de instrumente de capital comun de
rangul 1, instrumente suplimentare de rangul 1 și instrumente de rangul 2
ale entităților relevante depășesc 10 % din elementele
de capital comun de rangul 1 ale instituției, calculată după
aplicarea:
(i)      articolelor 29-32;
(ii)      articolului 33
alineatul (1) literele (a) - (g) și (j) - (l), cu excepția valorii
care urmează a fi dedusă pentru activele privind impozitul amânat
care se bazează pe profituri viitoare și care decurg din
diferențe temporare;
(iii)     articolelor 41 și 42;
(b)
valoarea instrumentelor de rangul 2 ale
entităților relevante deținute direct și indirect de
instituție, împărțită la valoarea agregată a tuturor
instrumentelor de capital comun de rangul 1, instrumentelor suplimentare de
rangul 1 și instrumentelor de rangul 2 ale entităților relevante
respective deținute direct și indirect de instituție.
2.
Instituțiile exclud pozițiile aferente
angajamentelor de preluare fermă deținute timp de 5 zile
lucrătoare sau mai puțin din valoarea menționată la
alineatul (1) litera (a) și din calculul factorului menționat la
alineatul (1) litera (b).
3.
Instituțiile determină proporția
care se deduce din instrumentele de rangul 2 deținute împărțind
valoarea menționată la litera (a) la valoarea menționată la
litera (b):
(a)
valoarea totală a deținerilor care
trebuie deduse în conformitate cu alineatul (1);
(b)
valoarea agregată a deținerilor
instituției, directe și indirecte, de instrumente de fonduri proprii
ale entităților relevante în care instituția nu deține o
investiție semnificativă.
Secțiunea 3
Capital
de rangul 2
Articolul 68
Capital de rangul 2
Capitalul
de rangul 2 al unei instituții constă în elementele de rangul 2 ale
instituției după deducerile menționate la articolul 63 și
după aplicarea articolului 74.
Capitolul 5
Fonduri proprii
Articolul 69
Fonduri proprii
Fondurile
proprii ale unei instituții sunt constituite din suma capitalului său
de rangul 1 și a capitalului său de rangul 2.
Capitolul 6
Cerințe generale
Articolul 70
Deținerea de instrumente de capital ale
entităților reglementate care nu se califică drept capital de
reglementare
Instituțiile
nu deduc din niciun element al fondurilor proprii instrumentele deținute
la o entitate financiară reglementată în sensul articolului 137
alineatul (4) al doilea paragraf care nu se califică drept capital de
reglementare al entității respective. Instituțiile aplică acestor instrumente o pondere de risc în
conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3, după caz.

Articolul 71
Deținerile indirecte derivate din deținerile bazate pe
indici
1.
Ca alternativă la calcularea expunerii unei
instituții la instrumentele de capital comun de rangul 1, la instrumentele
suplimentare de rangul 1 și la instrumentele de rangul 2 ale
entităților relevante incluse în indici, în cazul în care autoritatea
competentă și-a dat acordul prealabil, o instituție poate folosi
o estimare prudentă a expunerii-suport față de instrumentele de
capital comun de rangul 1, instrumentele suplimentare de rangul 1 și
instrumentele de rangul 2 ale entităților relevante incluse în
indici.
2.
O autoritate competentă își dă acordul doar
în cazul în care instituția a demonstrat, spre satisfacția
autorității competente, că ar fi împovărător din punct
de vedere operațional să își monitorizeze expunerea-suport
față de instrumentele de capital comun de rangul 1, instrumentele
suplimentare de rangul 1 și instrumentele de rangul 2 ale respectivelor
entități relevante incluse în indici.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare pentru a preciza:
(a)
gradul de prudență necesar în estimările
utilizate ca alternativă la calcularea expunerii-suport menționate la
alineatul (1);
(b)
sensul expresiei „împovărător din punct
de vedere operațional”, în scopul aplicării alineatului (2).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 72
Condiții pentru reducerea fondurilor proprii
O
instituție solicită acordul prealabil al autorității
competente înainte de:
(a)
a reduce sau a răscumpăra instrumentele de
capital comun de rangul 1 emise de instituție într-un mod care este permis
în temeiul legislației naționale aplicabile;
(b)
a exercita, a rambursa sau a răscumpăra
instrumentele suplimentare de rangul 1 sau instrumentele de rangul 2 înainte de
data scadenței contractuale a acestora.
Articolul 73
Acordul autorității de supraveghere pentru
reducerea fondurilor proprii
1.
Autoritatea competentă autorizează o
instituție să amortizeze, să răscumpere, să exercite
sau să ramburseze instrumentele de capital comun de rangul 1,
instrumentele suplimentare de rangul 1 și instrumentele de rangul 2
dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele condiții:
(a)
mai devreme sau în același timp cu acțiunea
menționată la articolul 13, instituția înlocuiește
instrumentele menționate la articolul 72 cu instrumente de fonduri proprii
de o calitate egală sau mai bună în condiții sustenabile
ținând cont de veniturile așteptate ale instituției;
(b)
instituția a demonstrat, spre satisfacția
autorității competente, că în urma acțiunii respective
fondurile proprii ale instituției ar depăși cerințele
prevăzute la articolul 87 alineatul (1) cu o marjă pe care
autoritatea competentă o considerată semnificativă și
adecvată, iar autoritatea competentă consideră că
situația financiară a instituției este altfel solidă.

2.
În cazul în care o instituție efectuează
o acțiune menționată la articolul 72 litera (a) și
legislația națională aplicabilă interzice refuzul de a
răscumpăra instrumentele de capital comun de rangul 1 menționate
la articolul 25, autoritatea competentă poate acorda o derogare de la
îndeplinirea condițiilor prevăzute la prezentul articol alineatul (1)
dacă autoritatea competentă impune instituției să limiteze
de o manieră corespunzătoare răscumpărarea acestor
instrumente.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza:
(a)
sensul expresiei „condiții sustenabile
ținând cont de veniturile așteptate ale instituției”;
(b)
maniera corespunzătoare de limitare a
răscumpărării menționată la alineatul (2);
(c)
procedura de urmat și datele care trebuie
furnizate la depunerea unei cereri de către o instituție pentru a
obține din partea autorității competente aprobarea de a efectua
o acțiune menționată la articolul 72, inclusiv termenul de
prelucrare a unei astfel de cereri.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 74
Derogare temporară de la deducerea din fondurile proprii
1.
În cazul în care o instituție deține temporar
acțiuni ale unei entități relevante care se califică drept
instrumente de capital comun de rangul 1, instrumente suplimentare de rangul 1
sau instrumente de rangul și autoritatea competentă consideră
că aceste dețineri au scopul unei operațiuni de
asistență financiară destinate reorganizării și
salvării entității respective, autoritatea competentă poate
să acorde o derogare temporară de la aplicarea dispozițiilor
privind deducerea care, în mod obișnuit, s-ar aplica instrumentelor
respective.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să definească noțiunea de temporar în sensul
alineatului (1) și condițiile în conformitate cu care o autoritate
competentă poate considera că deținerile temporare
menționate au scopul unei operațiuni de asistență
financiară destinate reorganizării și salvării unei
entități relevante.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 75
Examinarea continuă a calității fondurilor
proprii
1.
ABE monitorizează calitatea instrumentelor de
fonduri proprii emise de instituțiile din întreaga Uniune și
notifică imediat Comisiei situațiile în care există dovezi
semnificative de deteriorare substanțială a calității
acestor instrumente.
2.
O notificare include următoarele:
(a)
o explicație detaliată privind natura
și amploarea deteriorării identificate;
(b)
consultanță tehnică privind
acțiunea pe care ABE consideră că este necesar să o
întreprindă Comisia.
3.
ABE asigură Comisiei consiliere tehnică
cu privire la orice modificări semnificative ale definiției
fondurilor proprii pe care le consideră necesare ca rezultat al:
(a)
evoluțiilor relevante ale standardelor sau
practicilor de pe piață;
(b)
modificărilor normelor juridice sau standardelor
contabile relevante;
(c)
modificărilor importante aduse de ABE metodologiei de
simulare a situațiilor de criză pentru testarea
solvabilității instituțiilor.
4.
ABE transmite Comisiei, până la data de 31 decembrie
2013, recomandări tehnice cu privire la tratamentele posibile aplicabile
câștigurilor nerealizate evaluate la valoarea justă, cu excepția
includerii acestora fără ajustare în capitalul comun de rangul 1. Aceste recomandări țin seama de
evoluțiile relevante ale standardele internaționale de contabilitate
și ale acordurilor internaționale privind normele prudențiale
aplicabile băncilor.
Titlul III
Interese minoritare și instrumente suplimentare de rangul 1
și rangul 2 emise de filiale
Articolul 76
Interesele minoritare care se califică pentru
includerea în capitalul comun de rangul 1 consolidat
1.
Interesele minoritare cuprind instrumentele de capital
comun de rangul 1 plus rezultatul reportat și conturile de prime de
emisiune asociate ale unei filiale, dacă sunt îndeplinite următoarele
condiții:
(a)
filiala este una din următoarele:
(i)      o instituție;
(ii)      o societate care,
în temeiul legislației naționale aplicabile, face obiectul
cerințelor prevăzute de prezentul regulament și de Directiva
[inserat de PO],
(b)
filiala este inclusă pe deplin în consolidare în
conformitate cu partea întâi titlul II capitolul 2;
(c)
respectivele instrumente de capital comun de rangul 1 sunt
deținute de alte persoane decât societățile incluse în
consolidare în conformitate cu partea întâi titlul II capitolul 2.
2.
Interesele minoritare care sunt finanțate direct sau
indirect, prin intermediul unei entități cu scop special sau în alt mod, de
instituția-mamă, de holdingul financiar-mamă, de holdingul cu
activitate mixtă sau de filialele acestora nu se califică drept
capital comun de rangul 1 consolidat.
Articolul 77
Capital de rangul 1, capital suplimentar de rangul 1, capital de
rangul 2 și fonduri proprii calificate
Capitalul de rangul 1, capitalul suplimentar
de rangul 1, capitalul de rangul 2 și fondurile proprii calificate cuprind
interesele minoritare, instrumentele suplimentare de rangul 1, instrumentele de
rangul 1 sau instrumentele de rangul 2, după caz, plus rezultatul reportat
și conturile de prime de emisiune asociate ale unei filiale, dacă
sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
filiala este oricare din următoarele:
(i)      o instituție;
(ii)     o societate care,
în temeiul legislației naționale aplicabile, face obiectul
cerințelor prevăzute de prezentul regulament și de Directiva
[inserat de PO];
(b)
filiala este inclusă pe deplin în sfera de aplicare a
consolidării în conformitate cu partea întâi titlul II capitolul 2;
(c)
respectivele instrumente sunt deținute de alte
persoane decât societățile incluse în consolidare în conformitate cu
partea întâi titlul II capitolul 2.
Articolul 78
Capitaluri suplimentare de rangul 1 calificate și capitaluri
de rangul 2 calificate emise de o entitate cu scop special
1.
Instrumentele suplimentare de rangul 1 și
instrumentele de rangul 2 emise de o entitate cu scop special, rezultatul
reportat și conturile de prime de emisiune asociate sunt incluse în
capitalul suplimentar de rangul 1 calificat, capitalul de rangul 1 calificat,
capitalul de rangul 2 calificat sau fondurile proprii calificate, după
caz, numai dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
entitatea cu scop special care emite instrumentele
respective este pe deplin inclusă în consolidare în conformitate cu partea
întâi titlul II capitolul 2;
(b)
instrumentele, rezultatul reportat și
conturile de prime de emisiune asociate sunt incluse în capitalul suplimentar
de rangul 1 calificat numai dacă sunt îndeplinite condițiile
prevăzute la articolul 49 alineatul (1);
(c)
instrumentele, rezultatul reportat și
conturile de prime de emisiune asociate sunt incluse în capitalul de rangul 2
calificat numai dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la
articolul 60;
(d)
singurul activ al entității cu scop
special este investiția sa în fondurile proprii ale filialei respective,
sub o formă care îndeplinește condițiile relevante
prevăzute la articolul 49 alineatul (1) sau la articolul 60, după
caz.
În cazul în care autoritatea competentă
consideră că activele unei entități cu scop speciale sunt
minime și nesemnificative pentru o astfel de entitate, autoritatea
competentă poate acorda o derogare de la respectarea condiției prevăzute
la litera (d).
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să precizeze noțiunile „minime” și
„nesemnificative” menționate la alineatul (1) litera (d).
ABE înaintează
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până
la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 79
Interese minoritare incluse în capitalul comun de rangul 1
consolidat
Instituțiile
determină valoarea intereselor minoritare ale unei filiale inclusă în
capitalul comun de rangul 1 consolidat scăzând din interesele minoritare
ale respectivei societăți produsul dintre valoarea
menționată la litera (a) și procentul menționat la litera
(b):
(a)
capitalul comun de rangul 1 al filialei minus cea mai
mică dintre următoarele valori:
(i)      valoarea
capitalului comun de rangul 1 al filialei respective necesară pentru
respectarea cerinței prevăzute la articolul 87 alineatul (1) litera
(a) și a cerinței privind rezerva combinată menționată
la articolul 122 alineatul (2) din Directiva [inserat de PO];
(ii)     valoarea
capitalului comun de rangul 1 consolidat aferentă filialei respective
necesară pentru respectarea pe bază consolidată a cerinței
prevăzute la articolul 87 alineatul (1) litera (a) și a cerinței
privind rezerva combinată menționată la articolul 122 alineatul
(2) din Directiva [inserat de PO];
(b)
interesele minoritare ale filialei exprimate ca procent
din totalitatea instrumentelor de capital comun de rangul 1 ale respectivei
societăți, plus rezultatul reportat și conturile de prime de
emisiune asociate.
Articolul 80
Instrumente de capital de rangul 1 calificate incluse în capitalul
de rangul 1 consolidat
Instituțiile
determină valoarea capitalului comun de rangul 1 calificat al unei filiale
inclusă în capitalul comun de rangul 1 consolidat scăzând din
capitalul comun de rangul 1 al respectivei societăți produsul dintre
valoarea menționată la litera (a) și procentul menționat la
litera (b):
(a)
cea mai mică dintre următoarele valori:
(i)      valoarea
capitalului de rangul 1 al filialei necesară pentru respectarea
cerinței prevăzute la articolul 87 alineatul (1) litera (b) și a
cerinței privind rezerva combinată menționată la articolul
122 alineatul (2) din Directiva [inserat de PO];
(ii)     valoarea
capitalului de rangul 1 consolidat aferentă filialei respective
necesară pentru respectarea pe bază consolidată a cerinței
prevăzute la articolul 87 alineatul (1) litera (b) și a cerinței
privind rezerva combinată menționată la articolul 122 alineatul
(2) din Directiva [inserat de PO];
(b)
capitalul de rangul 1 calificat al filialei exprimat ca
procent din totalitatea instrumentelor de rangul 1 ale societății
respective plus rezultatul reportat și conturile de prime de emisiune
asociate.
Articolul 81
Capital de rangul 1 calificat inclus în capitalul suplimentar de
rangul 1 consolidat
Instituțiile
determină valoarea capitalului de rangul 1 calificat al unei filiale
inclusă în capitalul suplimentar de rangul 1 consolidat scăzând din
capitalul de rangul 1 calificat al respectivei societăți inclus în
capitalul de rangul 1 consolidat interesele minoritare ale respectivei societăți
care sunt incluse în capitalul comun de rangul 1 consolidat.
Articolul 82
Fondurile proprii calificate incluse în fondurile proprii
consolidate
Instituțiile
determină valoarea fondurilor proprii calificate ale unei filiale
inclusă în fondurile proprii consolidate scăzând din fondurile
proprii calificate ale respectivei societăți produsul dintre valoarea
menționată la litera (a) și procentul menționat la litera
(b):
(a)
cea mai mică dintre următoarele valori:
(i)      valoarea fondurilor
proprii ale filialei necesară pentru respectarea cerinței
prevăzute la articolul 87 alineatul (1) litera (c) și a cerinței
privind rezerva combinată menționată la articolul 122 alineatul
(2) din Directiva [inserat de PO];
(ii)     valoarea fondurilor
proprii aferentă filialei respective necesară pentru respectarea pe
bază consolidată a cerinței prevăzute la articolul 87
alineatul (1) litera (c) și a cerinței privind rezerva combinată
menționată la articolul 122 alineatul (2) din Directiva [inserat de
PO];
(b)
fondurile proprii calificate ale societății,
exprimate ca procent din totalitatea instrumentelor de fonduri proprii ale
filialei incluse în elementele de capital comun de rangul 1, în elementele
suplimentare de rangul 1 și în elementele de rangul 2 plus rezultatul
reportat și conturile de prime de emisiune asociate.
Articolul 83
Instrumente de fonduri proprii calificate incluse în capitalul de
rangul 2 consolidat
Instituțiile
determină valoarea fondurilor proprii calificate ale unei filiale
inclusă în capitalul de rangul 2 consolidat scăzând din fondurile proprii
calificate ale respectivei societăți incluse în fondurile proprii
consolidate capitalul de rangul 1 calificat al respectivei societăți
care este inclus în capitalul de rangul 1 consolidat.
Titlul IV
Dețineri calificate din afara sectorului financiar
Articolul 84
Ponderarea la riscuri și interzicerea
deținerilor calificate din afara sectorului financiar
1.
Orice participație calificată, a
cărei valoare depășește 15% din capitalul eligibil al
instituției, într-o societate care nu este una dintre cele enumerate în
continuare, face obiectul dispozițiilor prevăzute la alineatul (3):
(a)
o entitate relevantă;
(b)
o societate, care nu este o entitate relevantă
și care desfășoară activități considerate de
autoritatea competentă a fi:
(i)      o prelungire directă a serviciilor bancare; sau
(ii)      auxiliare serviciilor bancare,
(iii)     activități de leasing, factoring, gestionare a fondurilor de
investiții, gestionare a serviciilor de prelucrare a datelor sau orice
altă activitate similară.
2.
Valoarea totală a participațiilor calificate
ale unei instituții în alte societățile în afara celor
menționate la alineatul (1) literele (a) și (b) care
depășește 60% din capitalul său eligibil face obiectul
dispozițiilor prevăzute la alineatul (3).
3.
Autoritățile competente aplică
cerințele prevăzute la litera (a) sau (b) participațiilor
calificate ale instituțiilor menționate la alineatele (1) și
(2):
(a)
 instituțiile aplică o
pondere de risc de 1 250% pentru:
(i)      valoarea participațiilor calificate menționate la alineatul
(1) care depășește 15% din capitalul eligibil;
(ii)      valoarea totală a participațiilor calificate menționate
la alineatul (2) care depășește 60% din capitalul eligibil al
instituției;
(b)
autoritățile competente interzic
instituțiilor să dețină participații calificate
menționate la alineatele (1) și (2) a căror valoarea
depășește procentele din capitalul eligibil prevăzute la
alineatele menționate.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare pentru a preciza:
(c)
activitățile care reprezintă o
prelungire directă a serviciilor bancare;
(d)
activitățile care reprezintă
servicii auxiliare celor bancare;
(e)
activitățile similare în sensul
alineatului (1) litera (b) punctul (iii).
ABE înaintează
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până
la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 85
Alternativă la aplicarea unei ponderi de risc de 1 250%
Ca alternativă la aplicarea unei ponderi
de risc de 1 250% la valorile care depășesc limitele
menționate la articolul 84 alineatele (1) și (2),
instituțiile pot deduce aceste valori din elementele de capital comun de
rangul 1 în conformitate cu articolul 33 alineatul (1) litera (k).
Articolul 86
Excepții
1.
Acțiunile societăților care nu sunt
menționate la alineatul (1) literele (a) și (b) nu se includ în
calcularea limitelor de capital eligibil menționate la articolul 84,
dacă sunt îndeplinite oricare dintre următoarele condiții:
(a)     acțiunile
respective sunt deținute temporar în timpul unei operațiuni de
reconstrucție financiară sau de salvare,
(b)     deținerea
acțiunilor reprezintă o poziție aferentă angajamentelor de
preluare fermă deținută timp de 5 zile lucrătoare sau mai
puțin;
(c)     acțiunile
respective sunt deținute de instituție în nume propriu sau în numele
unor terți.
2.
Acțiunile care nu sunt imobilizări financiare
conform definiției de la articolului 35 alineatul (2) din Directiva
86/635/CEE nu se includ în calculul menționat la articolul 84.
PARTEA A TREIA
CERINȚE DE CAPITAL
Titlul I
Cerințe generale, evaluare și raportare
Capitolul 1
Nivelul de fonduri proprii necesar
Secțiunea 1
Cerințe
de fonduri proprii pentru instituții
Articolul 87
Cerințe de fonduri proprii
1.
În conformitate cu articolele 88 și 89,
instituțiile îndeplinesc în orice moment următoarele cerințe de
fonduri proprii:
(a)
o rată a capitalului comun de rangul 1 de 4,5%;

(b)
o rată a capitalului de rangul 1 de 6%;
(c)
o rată a capitalului total de 8%.
2.
Instituțiile își calculează ratele
capitalului după cum urmează:
(a)
rata capitalului comun de rangul 1 reprezintă
capitalul comun de rangul 1 al instituției exprimat ca procent din
valoarea totală a expunerii la risc;
(b)
rata capitalului de rangul 1 reprezintă capitalul de
rangul 1 al instituției exprimat ca procent din valoarea totală a
expunerii la risc;
(c)
rata capitalului total reprezintă fondurile proprii
ale instituției exprimate ca procent din valoarea totală a expunerii
la risc.
3.
Valoarea totală a expunerii la risc este
egală cu suma literelor (a) - (f) următoare, după ce au fost
luate în considerare dispozițiile prevăzute la alineatul (4):
(a)
valorile expunerilor ponderate la riscul de credit
și la riscul de diluare, calculate în conformitate cu partea a treia
titlul II în ceea ce privește toate activitățile economice ale
unei instituții, excluzând valorile expunerilor ponderate la risc din
portofoliul de tranzacționare al instituției;
(b)
cerințele de fonduri proprii, determinate în
conformitate cu partea a treia titlului IV sau cu partea a patra, după
caz, aplicabile portofoliului de tranzacționare al unei instituții,
pentru:
(i)      riscul de poziție;
(ii)      expunerile mari care depășesc
limitele prevăzute la articolele 384 - 390, în măsura în care o
instituție este autorizată să depășească limitele
respective;
(c)
cerințele de fonduri proprii determinate în
conformitate cu dispozițiile din partea a treia titlului IV sau titlul V,
după caz, pentru:
(i)      riscul valutar;

(ii)      riscul de
decontare;
(iii)     riscul de marfă;
(d)
cerințele de fonduri proprii calculate în
conformitate cu titlul VI pentru riscul de ajustare a evaluării de credit
al instrumentelor financiare derivate OTC, altele decât instrumentele
financiare derivate de credit recunoscute pentru reducerea valorilor ponderate
la risc ale expunerilor pentru riscul de credit;
(e)
cerințele de fonduri proprii determinate în
conformitate cu partea a treia titlul III pentru riscul operațional;
(f)
valorile expunerilor ponderate la risc determinate
în conformitate cu partea a treia titlul II pentru riscul de contrapartidă
care decurge din portofoliul de tranzacționare al instituției pentru
următoarele tipuri de tranzacții și acorduri:
(i)      instrumente
financiare derivate OTC și instrumente financiare derivate de credit;
(ii)      tranzacțiile
de răscumpărare, operațiunile de dare sau luare de titluri de
valoare sau mărfuri cu împrumut;
(iii)     tranzacții de
creditare în marjă pe bază de titluri de valoare sau mărfuri;
(iv)     tranzacții cu
termen lung de decontare.
4.
Următoarele dispoziții se aplică în
ceea ce privește calculul valorii expunerii totale menționate la
alineatul (3):
(a)     cerințele de fonduri proprii
menționate la alineatul (3) literele (c) - (e) le includ pe cele care
rezultă din toate activitățile economice ale unei
instituții;
(b)     instituțiile
multiplică cu 12,5 cerințele de fonduri proprii prevăzute la
alineatul (3) literele (b) - (e).
Articolul 88
Cerința de capital inițial în condiții de
continuare a activității
1.
Fondurile proprii ale unei instituții nu pot
scădea sub nivelul capitalului inițial necesar la momentul emiterii
autorizației.
2.
Instituțiile care funcționau deja la 1 ianuarie
1993 și ale căror fonduri proprii nu ating nivelul capitalului
inițial cerut își pot continua activitatea. În acest caz, fondurile proprii ale instituțiilor respective nu
pot scădea sub nivelul maxim atins începând cu data de 22 decembrie 1989.
3.
În cazul în care controlul asupra unei instituții
care se încadrează în categoria menționată la alineatul (2) este
preluat de o altă persoană fizică sau juridică decât cea
care deținea anterior controlul instituției, fondurile proprii ale
instituției respective trebuie să atingă nivelul de capital
inițial cerut.
4.
În cazul fuziunii a două sau mai multe
instituții care se încadrează în categoria menționată la
alineatul (2), fondurile proprii ale instituției rezultate în urma
fuziunii nu trebuie să scadă sub valoarea totală a fondurilor
proprii ale instituțiilor care au fuzionat, calculată la data
fuziunii, atât timp cât nivelul de capital inițial cerut nu a fost atins.
5.
În cazul în care autoritățile competente
consideră că este necesară aplicarea cerinței
prevăzute la alineatul (1) pentru a se asigura solvabilitatea unei
instituții, dispozițiile prevăzute la alineatele (2) - (4) nu se
aplică.
Articolul 89
Derogare pentru portofoliile de tranzacționare de mici
dimensiuni
1.
Instituțiile pot să înlocuiască
cerința de capital menționată la articolul 87 alineatul (3)
litera (b) cu o cerință de capital calculată în conformitate cu
litera (a) de la același alineat în ceea ce privește
activitățile legate de portofoliul de tranzacționare, cu
condiția ca volumul operațiunilor bilanțiere și
extrabilanțiere legate de portofoliul de tranzacționare să
îndeplinească următoarele condiții:
(a)
să reprezinte, în mod normal, mai puțin
de 5% din totalul activelor și să fie sub 15 milioane euro;
(b)
să nu depășească niciodată
6% din totalul activelor și 20 de milioane euro.
2.
În cazul în care este evaluat volumul
operațiunilor bilanțiere și extrabilanțiere, titlurile de
creanță se evaluează la prețurile lor de piață
sau la valoarea lor nominală, capitalurile proprii la prețurile lor
de piață și instrumentele financiare derivate în conformitate cu
valoarea nominală sau de piață a instrumentelor-suport. Pozițiile
lungi și pozițiile scurte se adună indiferent de semnul lor.
3.
În cazul în care o instituție nu
îndeplinește condiția de la alineatul (1) litera (b) trebuie să
notifice imediat autoritatea competentă. Dacă, în urma unei
evaluării, autoritatea competentă stabilește că instituția
nu îndeplinește cerința de la alineatul (1) litera (a) și
informează instituția în acest sens, instituția va înceta
să aplice alineatul (1) începând cu următoarea dată de
raportare.
Secțiunea 2
Cerințe
de fonduri proprii pentru societățile de investiții autorizate
să furnizeze servicii de investiții într-o măsură
limitată
Articolul 90
Cerințe de fonduri proprii pentru societățile de
investiții autorizate să furnizeze servicii de investiții într-o
măsură limitată
1.
În sensul articolul 87 alineatul (3),
societățile de investiții care nu sunt autorizate să
furnizeze serviciile de investiții enumerate la punctele 3 și 6 din
secțiunea A a anexei I la Directiva 2004/39/CE calculează valoarea
totală a expunerilor la risc conform alineatului (2).
2.
Pentru calcularea valorii totale a expunerilor la
risc, societățile de investiții menționate la alineatul (1)
utilizează cea mai mare dintre următoarele valori:
(a)
suma elementelor menționate la articolul 87
alineatul (3) literele (a) - (d) și (f) după aplicarea articolului 87
alineatul (4);
(b)
12,5 înmulțită cu valoarea
menționată la articolul 92.
3.
Societățile de investiții
menționate la alineatul (1) fac obiectul tuturor celorlalte
dispoziții privind riscul operațional prevăzute la titlul VII,
capitolul 3, secțiunea II, subsecțiunea 1 din Directiva [inserat de
OP].
Articolul 91
Cerințe de fondurile proprii pentru societățile de
investiții care dețin capitalul inițial prevăzut la
articolul 29 din Directiva [inserat de OP]
1.
În sensul articolul 87 alineatul (3), următoarele categorii
de societăți de investiții care dețin capital inițial
în conformitate cu articolul 29 din Directiva [inserat de OP] calculează
valoarea totală a expunerilor la risc conform alineatului (2):
(a)
societățile de investiții care
tranzacționează pe cont propriu numai cu scopul de a îndeplini sau de
a executa ordinul unui client sau cu scopul de a obține accesul la un
sistem de compensare și de plată sau o bursă recunoscută,
atunci când acționează în calitate de agent sau când execută
ordinul unui client;
(b)
societățile de investiții care nu
dețin bani sau valori mobiliare ale clienților;
(c)
societățile de investiții care întreprind
numai tranzacții pe cont propriu;
(d)
societățile de investiții care nu au
clienți externi;
(e)
societățile de investiții ale căror
tranzacții sunt executate și decontate sub responsabilitatea unei
instituții de compensare și sunt garantate de respectiva
instituție de compensare.
2.
Pentru societățile de investiții
menționate la alineatul (1), valoarea totală a expunerilor la risc se
calculează ca suma dintre următoarele elemente:
(a)
articolul 87 alineatul (3) literele (a) - (d)
și (f) după aplicarea articolului 87 alineatul (4);
(b)
valoarea menționată la articolul 92
înmulțită cu 12,5.
3.
Societățile de investiții
menționate la alineatul (1) fac obiectul tuturor celorlalte
dispoziții privind riscul operațional prevăzute la titlul VII,
capitolul 3, secțiunea 2, subsecțiunea 1 din Directiva [inserat de
OP].
Articolul 92
Fonduri proprii bazate pe cheltuieli generale fixe
1.
În conformitate cu articolul 90 și cu
articolul 91, o societate de investiții deține capital eligibil
reprezentând cel puțin un sfert din cheltuielile generale fixe ale
societății de investiții pentru anul precedent.
2.
În cazul în care există o schimbare în
activitatea unei societăți de investiții în raport cu anul
precedent pe care autoritatea competentă o consideră
semnificativă, autoritatea competentă poate ajusta cerința
prevăzută la alineatul (1).
3.
O societate de investiții care își
exercită activitatea de mai puțin de un an, începând de la data când
și-a început activitatea, trebuie să dețină capital
eligibile egal cu cel puțin un sfert din cheltuielile generale fixe
incluse în planul său de afaceri, cu excepția cazului în care
autoritatea competentă solicită ca planul de afaceri să fie ajustat.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care detaliază următoarele:
(a)
calculul aferent obligației de a deține
capital eligibil egal cu cel puțin un sfert din cheltuielile generale fixe
pentru anul precedent;
(b)
condițiile pentru ajustarea de către autoritatea
competentă a obligației de a deține capital eligibil egal cu cel
puțin un sfert din cheltuielile generale fixe pentru anul precedent;
(c)
calculul cheltuielilor generale fixe proiectate în cazul
unei societăți de investiții care își
desfășoară activitatea de mai puțin de un an.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 93
Fonduri proprii pentru societățile de investiții
pe bază consolidată
1.
În cazul societăților de investiții
menționate la articolul 90 alineatul (1) care fac parte din cadrul unui
grup care nu include instituții de credit, o societate de
investiții-mamă dintr-un stat membru aplică articolul 87 la
nivel consolidat după cum urmează:
(a)
folosind metoda de calcul a valorii totale a expunerilor
la risc prevăzută la articolul 90 alineatul (2);

(b)
fondurile proprii se calculează pe baza
situației financiare consolidate a societății de
investiții-mamă.
2.
În cazul societăților de investiții
menționate la articolul 91 alineatul (1) care fac parte din cadrul unui
grup care nu include instituții de credit, o societate de investiții
controlată de holding financiar aplică articolul 87 la nivel
consolidat după cum urmează:
(a)
folosind metoda de calcul a valorii totale a
expunerilor la risc prevăzută la articolul 91 alineatul (2);
(b)
fondurile proprii se calculează pe baza
situației financiare consolidate a societății de
investiții-mamă.
Capitolul 2
Cerințe de calculare și raportare
Articolul 94
Evaluare
Evaluarea activelor și a elementelor
extrabilanțiere se face în conformitate cu cadrul contabil care
reglementează instituția în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1606/2002
și al Directivei 86/635/CEE.
Articolul 95
Raportarea cerințelor de fonduri proprii
1.
Instituțiile care calculează
cerințele de fonduri proprii pentru riscul de poziție raportează
aceste cerințe de fonduri proprii cel puțin o dată la 3 luni.
Raportarea include informații financiare
elaborate în conformitate cu cadrul contabil care reglementează
instituția în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1606/2002 și al
Directivei 86/635/CEE, în măsura în care acest lucru este necesar
pentru a obține o imagine cuprinzătoare a profilului de risc al
activităților instituției.
Obligațiile prevăzute la
articolul 87 impun ca instituțiile să întocmească rapoarte
în acest sens cel puțin de două ori pe an.
Instituții comunică rezultatele și
toate celelalte date componente necesare autorităților competente.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare prin care să uniformizeze formatele,
frecvențele și datele de raportare, precum și soluțiile
informatice care trebuie aplicate în Uniunea Europeană pentru astfel de
raportări. Formatele de raportare sunt proporționale cu natura,
volumul și complexitatea activităților instituțiilor.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
punere în aplicare menționate la primul paragraf este delegată
Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 96
Obligații de raportare specifice
1.
Instituțiile raportează
autorităților competente următoarele informații:
(a)
pierderile care decurg din credite garantate cu
proprietăți imobiliare locative, până la 80% din valoarea de piață
sau 80% din valoarea ipotecară într-un an dat, cu excepția deciziilor
contrare luate în temeiul articolului 119 alineatul (2);
(b)
pierderile generale rezultate din credite garantate
cu proprietăți imobiliare locative într-un an dat;
(c)
pierderile care decurg din credite garantate cu
proprietăți imobiliare comerciale, până la 50% din valoarea de
piață sau 60% din valoarea ipotecară într-un an dat, cu
excepția deciziilor contrare luate în temeiul articolului 119 alineatul (2);
(d)
pierderile generale rezultate din credite garantate
cu proprietăți imobiliare comerciale într-un an dat;
2.
Autoritățile competente publică
anual pe bază agregată datele menționate la alineatul (1)
literele (a) - (d), împreună cu datele istorice, dacă sunt
disponibile. La cererea unei alte autorități competente dintr-un stat
membru sau la cererea ABE, o autoritate competentă furnizează
autorității competente solicitante sau ABE informații mai
detaliate privind situația piețelor imobiliare rezidențiale sau
comerciale din statul membru respectiv.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a preciza următoarele:
(a)
uniformizarea formatelor, a frecvențelor
și a datelor de raportare a elementelor menționate la alineatul (1);
(b)
uniformizarea formatelor, a frecvențelor
și a datelor de publicare a informațiilor agregate menționate la
alineatul (2).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf este delegată Comisiei în conformitate cu procedura
prevăzută la articolul 15 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Capitolul 3
Portofoliul de tranzacționare
Articolul 97
Cerințe pentru portofoliul de tranzacționare
1.
Pozițiile din portofoliul de
tranzacționare sunt fie lipsite de restricții la tranzacționare,
fie pot beneficia de acoperire.
2.
Intenția de tranzacționare se
demonstrează pe baza strategiilor, politicilor și procedurilor
elaborate de instituție pentru a gestiona poziția sau portofoliul în
conformitate cu articolul 98.
3.
Instituțiile pun și mențin în
funcțiune sisteme și controale pentru a-și gestiona portofoliul
de tranzacționare în conformitate cu articolele 99 și 100.
4.
Instituțiile pot include acoperirile interne
la calcularea cerințelor de capital pentru riscul de poziție, cu
condiția să fie deținute cu intenția
tranzacționării și să fie îndeplinite cerințele
prevăzute la articolele 98-101.
Articolul 98
Gestionarea portofoliului de tranzacționare
În gestionarea pozițiilor sau seturilor
de poziții din portofoliul de tranzacționare instituția
respectă toate cerințele următoare:
(a)
instituția dispune de o strategie de
tranzacționare clar documentată în ceea ce privește
poziția/instrumentul sau portofoliile, aprobată de conducerea superioară,
care să includă perioada de deținere prevăzută;
(b)
instituția dispune de politici și
proceduri clar definite pentru gestionarea activă a pozițiilor
deschise la un birou de tranzacționare. Aceste politici și proceduri prevăd:
(i)      ce pozițiile
pot fi deschise și prin ce birou de tranzacționare;
(ii)     sunt stabilite
limite ale pozițiilor, iar acestea sunt monitorizate pentru a confirma
caracterul adecvat;
(iii)     dealerii au
autonomia de a deschide și gestiona poziția în limitele stabilite de
comun acord și conform strategiei aprobate;
(iv)    pozițiile sunt
raportate conducerii superioare ca parte integrantă a procesului
instituției de gestionare a riscurilor;
(v)     pozițiile sunt
monitorizate activ cu trimitere la sursele de informații de
piață și se efectuează o evaluare a caracterului
tranzacționabil sau a capacității de acoperire a pozițiilor
sau a componentelor lor de risc, inclusiv evaluarea, calitatea și
disponibilitatea informațiilor de piață pentru procesul de
evaluare, volumul pieței, dimensiunile pozițiilor tranzacționate
pe piață;
(c)
instituția dispune de politici și proceduri clar
definite pentru monitorizarea pozițiilor în raport cu strategia de
tranzacționare a instituției, inclusiv monitorizarea volumului de
operațiuni și a pozițiilor pentru care perioada de deținere
avută în vedere inițial a fost depășită.
Articolul 99
Includerea în portofoliul de tranzacționare
1.
Instituțiile dispun de politici și proceduri
clar definite pentru a determina pozițiile pe care le includ în
portofoliul de tranzacționare în scopul calculării cerințelor de
capital, în conformitate cu cerințele prevăzute la articolul 97
și cu definiția portofoliului de tranzacționare de la articolul
4, ținând seama de capacitățile și practicile
instituției de administrare a riscurilor. Instituția atestă, cu documente scrise, că respectă
integral aceste politici și proceduri și le supune periodic unui
audit intern.
2.
Instituțiile dispun de politici
și proceduri clar definite pentru gestionarea globală a portofoliului
de tranzacționare. Aceste politici
și proceduri acoperă cel puțin:
(a)
activitățile pe care instituția le
consideră a fi tranzacții și parte constitutivă a
portofoliului de tranzacționare în scopul calculării cerințelor
de fonduri proprii;
(b)
măsura în care o poziție poate fi
marcată zilnic la prețul pieței prin referință la o
piață lichidă activă și bidirecțională;
(c)
pentru pozițiile care se marchează la
model, măsura în care instituția poate:
(i)      să identifice toate riscurile
semnificative ale poziției;
(ii)      să acopere toate riscurile semnificative
ale poziției cu instrumente pentru care există o piață
lichidă activă și bidirecțională;
(iii)     să derive
estimări fiabile pentru ipoteze și parametri cheie folosiți în
model;
(d)
măsura în care instituția poate și
trebuie să genereze evaluări pentru poziția care poate fi
validată extern în mod consecvent;
(e)
măsura în care restricțiile legale sau
alte cerințe operaționale ar împiedica instituția să
efectueze o lichidare sau să acopere poziția pe termen scurt;
(f)
măsura în care instituția poate și
trebuie să procedeze la administrarea activă a riscurilor
pozițiilor în cadrul operațiunilor de tranzacționare;
(g)
măsura în care instituția poate transfera
riscul sau pozițiile între portofoliul de tranzacționare și un
alt portofoliu din afara acestuia și criteriile pentru astfel de
transferuri.
Articolul 100
Cerințe de evaluare prudentă
1.
Toate pozițiile din portofoliul de
tranzacționare fac obiectul normelor privind evaluarea prudentă
enunțate la prezentul articol. Instituții se asigură, în
special, că evaluarea prudentă a pozițiilor din portofoliul de
tranzacționare atinge un grad corespunzător de certitudine,
ținând seama de natura dinamică a acestor poziții, de
cerințele de soliditate prudențială, de modul de operare și
de scopul cerințelor de capital în ceea ce privește pozițiile
din portofoliul de tranzacționare.
2.
Instituțiile instituie și mențin
sisteme și controale suficiente pentru a obține estimări
prudente și fiabile în scopul evaluării. Sistemele și
controalele respective includ cel puțin următoarele elemente:
(a)
politici și proceduri formalizate pentru
procesul de evaluare, incluzând responsabilități clar definite pentru
diversele structuri implicate în procesul de determinare a evaluării,
sursele de informații privind piața și examinarea
pertinenței acestora, orientări pentru utilizarea datelor de intrare
neobservabile care reflectă ipotezele instituției referitoare la
elementele pe care le-ar utiliza participanții de pe piață
pentru stabilirea prețului poziției, frecvența cu care se
realizează evaluările independente, sincronizarea în ceea ce
privește prețurile de închidere, procedurile pentru ajustarea
evaluărilor, procedurile de verificare ad-hoc și de sfârșit de
lună;
(b)
linii de raportare pentru departamentul responsabil cu
procesul de evaluare, care sunt clare și independente de compartimentul
însărcinat cu inițierea tranzacțiilor (front office).
Liniile de raportare au ca destinatar final un
membru al organului de conducere.
3.
Instituțiile își reevaluează
pozițiile din portofoliul de tranzacționare cel puțin zilnic.
4.
Instituțiile își marchează
pozițiile la piață ori de câte ori este posibil, inclusiv în
cazul în care aplică tratamentul în materie de capital rezervat
portofoliului de tranzacționare.
5.
Pentru marcarea la piață instituția
folosește cotația de cumpărare/vânzare mai prudentă, în
cazul în care aceasta nu este un formator de piață semnificativ
pentru tipul de instrument financiar sau de marfă avut în vedere și
nu este în măsură să își închidă poziția la
prețul mediu al pieței.
6.
Atunci când marcarea la piață nu este
posibilă, instituțiile își marchează pozițiile și
portofoliile la model, într-un mod prudent, inclusiv atunci când
calculează cerințele de fonduri proprii pentru pozițiile din
portofoliul de tranzacționare.
7.
Instituțiile respectă următoarele
cerințe legate de marcarea la model:
(a)
conducerea superioară are
cunoștință de elementele din portofoliul de tranzacționare
sau de alte poziții evaluate la valoarea justă care fac obiectul
marcării la model și înțelege importanța incertitudinii
astfel create în raportarea riscurilor/rezultatelor activității;
(b)
atunci când este posibil, instituțiile extrag
informațiile de piață din aceleași surse ca și
prețurile de piață și evaluează frecvent
pertinența informațiilor de piață privind o anumită
poziție evaluată și parametrii modelului;
(c)
atunci când sunt disponibile, instituțiile
folosesc metodologiile de evaluare acceptate în practica de piață
pentru anumite instrumente financiare sau mărfuri;
(d)
atunci când modelul este dezvoltat chiar de
instituția însăși, acesta se bazează pe ipoteze adecvate,
care au fost evaluate și examinate de părți calificate
corespunzător independente de procesul de elaborare;
(e)
instituțiile dispun de proceduri formale de control
al variațiilor și păstrează o copie protejată a
modelului, care se folosește periodic pentru verificarea evaluărilor;
(f)
echipa de administrare a riscurilor cunoaște punctele
slabe ale modelelor folosite și cum să le reflecte cel mai bine în
rezultatele evaluării și
(g)
instituțiile fac obiectul unei examinări
periodice pentru a determina precizia rezultatelor sale, care include și o
evaluare a menținerii pertinenței ipotezelor, o analiză a
profitului și a pierderilor în comparație cu factorii de risc și
o comparație a valorilor reale de închidere cu rezultatele modelului.
În sensul literei (d), modelul se dezvoltă
sau se aprobă independent de biroul de tranzacționare și este
testat independent, inclusiv pentru validarea calculelor matematice, a
ipotezelor și aplicarea programelor informatice.
8.
Pe lângă marcarea zilnică la
piață sau la model, instituțiile efectuează și o
verificare independentă a prețurilor. Verificarea prețurilor de
piață și a datelor de intrare ale modelului trebuie să fie
efectuată de o persoană sau o entitate independentă de
persoanele sau unitățile care beneficiază de portofoliul de
tranzacționare, cel puțin o dată pe lună sau mai frecvent,
în funcție de natura pieței sau a activității de
tranzacționare. Atunci când nu există surse independente de
prețuri sau sursele de prețuri sunt mai subiective, pot fi potrivite
măsurile prudențiale, precum ajustările evaluărilor.
9.
Instituțiile instituie și mențin
proceduri pentru luarea în considerare a ajustărilor evaluărilor.
10.
Instituțiile iau în considerare în mod formal
ajustările evaluărilor cu privire la următoarele: marjele de credit
constatate în avans, costurile de închidere, riscurile operaționale,
rezilierea anticipată, costurile de investiție și de
finanțare, costurile administrative viitoare și, după caz,
riscul de model.
11.
Instituțiile instituie și mențin
proceduri pentru calculul ajustării evaluării curente a oricărei
poziții mai puțin lichide, care ar putea să rezulte în special
din evenimente de pe piață sau din situații proprii
instituției, de exemplu poziții concentrate și/sau poziții
pentru care perioada de deținere avută în vedere inițial a fost
depășită. Dacă este necesar, instituțiile
efectuează astfel de ajustări în plus față de orice
modificări ale valorii poziției necesare în scopul raportării
financiare și le concep în așa fel încât să reflecte lipsa de
lichiditate a poziției. Conform acestor proceduri, instituțiile
trebuie să ia în considerare mai mulți factori pentru a stabili
dacă este necesară o ajustare a evaluării pentru pozițiile
mai puțin lichide. Acești factori includ:
(a)
timpul care ar fi necesar
pentru acoperirea poziției sau a riscurilor inerente poziției;
(b)
volatilitatea și media marjelor dintre prețurile de
cumpărare și cele de vânzare;
(c)
disponibilitatea cotațiilor de piață (numărul
și identitatea formatorilor de piață), volatilitatea și
media volumelor de tranzacționare, inclusiv volumele de
tranzacționare în perioadele de criză a pieței;
(d)
concentrările pieței;
(e)
clasamentul cronologic al pozițiilor;
(f)
măsura în care evaluarea se bazează pe
marcarea la model;
(g)
impactul altor riscuri de model.
12.
În cazul utilizării unor evaluări
realizate de terți sau în cazul marcării la model, instituțiile
trebuie să determine dacă este oportună aplicarea unei
ajustări a evaluării. În plus, instituțiile trebuie să
aibă în vedere necesitatea stabilirii de ajustări pentru
pozițiile mai puțin lichide și să reexamineze permanent
continuitatea caracterului adecvat al acestora.
13.
În ceea ce privește produsele complexe care
includ expunerile din securitizare și instrumentele de credit derivate de
tip „n-th-to-default”, instituțiile evaluează în mod explicit
necesitatea unor ajustări ale evaluării pentru a reflecta riscul de
model asociat utilizării unei metodologii de evaluare care ar putea fi
incorectă și riscul de model asociat utilizării, în modelul de
evaluare, a unor parametri de calibrare ce nu pot fi observați (și
care ar putea fi incorecți).
Articolul 101
Acoperiri interne
1.
O acoperire internă respectă, în
speță, următoarele cerințe:
(a)
nu este destinată în principal evitării
sau reducerii cerințelor de fonduri proprii;
(b)
este documentată corespunzător și
este supusă unor proceduri interne speciale de aprobare și de audit;
(c)
se efectuează în condițiile pieței;
(d)
riscul de piață generat de acoperirea
internă este administrat în mod dinamic în portofoliul de
tranzacționare în limitele autorizate;
(e)
este atent monitorizată.
Monitorizarea se asigură prin proceduri
adecvate.
2.
Cerințele de la alineatul (1) se aplică
fără a aduce atingere cerințelor aplicabile poziției
acoperite din afara portofoliul de tranzacționare.
3.
Prin derogare de la alineatele (1) și (2), în
cazul în care o instituție acoperă o expunere la riscul de credit din
afara portofoliului de tranzacționare sau o expunere la riscul de
contrapartidă utilizând un instrument financiar derivat de credit
înregistrat în portofoliul său de tranzacționare cu o acoperire
internă, expunerea din afara portofoliului de tranzacționare sau
expunerea la riscul de contrapartidă nu se consideră acoperită
în scopul calculării valorilor expunerilor ponderate la risc, decât
dacă instituția achiziționează de la un terț furnizor
de protecție eligibil un instrument financiar derivat de credit
corespunzător care respectă cerințele de protecție
nefinanțată a creditului din afara portofoliul de
tranzacționare. Fără a aduce atingere articolului 293
litera (i), atunci când o astfel de protecție furnizată de un
terț este cumpărată și este recunoscută ca acoperire
pentru o expunere din afara portofoliului de tranzacționare în scopul
calculării cerințelor de capital, nici acoperirea prin instrumente
financiare derivate de credit internă, nici cea externă nu pot fi
incluse în portofoliul de tranzacționare în scopul calculării
cerințelor de capital.
Titlul II
Cerințe de capital pentru riscul de credit
Capitolul 1
Principii generale
Articolul 102
Abordări ale riscului de credit
Pentru calcularea valorilor expunerilor
ponderate la risc în sensul articolului 87 alineatul (3) literele (a) și
(f), instituțiile aplică fie abordarea standardizată
prevăzută în capitolul 2 fie, în cazul în care autoritățile
competente permit în conformitate cu articolul 138, abordarea bazată pe
rating intern prevăzută în capitolul 3.
Articolul 103
Utilizarea tehnicilor de diminuare a riscului de credit în
abordarea standardizată și abordarea bazată pe rating intern
1.
Pentru o expunere față de care o instituție
aplică abordarea standardizată în temeiul capitolului 2 sau abordarea
bazată pe rating intern în temeiul capitolului 3, însă fără
a folosi propriile estimări ale pierderilor în caz de nerambursare (LGD)
și factorii de conversie proprii în conformitate cu articolul 146,
instituția poate recurge la diminuarea riscului de credit în conformitate
cu capitolul 4 la calcularea valorilor expunerilor ponderate la risc în sensul
articolul 87 alineatul (3) literele (a) și (f) sau, după caz, a valorilor
pierderilor așteptate pentru calculul menționat la articolul 33
alineatul (1) litera (d) sau la articolul 59 litera (c).
2.
Pentru o expunere față de care o
instituție aplică abordarea bazată pe rating intern utilizând
estimări proprii ale pierderilor în caz de nerambursare (LGD) și
factorii de conversie în conformitate cu articolul 146, instituția poate
recurge la diminuarea riscului de credit în conformitate cu capitolul 3.
Articolul 104
Tratamentul expunerilor securitizate în cadrul
abordării standardizate și al abordării bazate pe rating intern
1.
În cazul în care o instituție care
folosește abordarea standardizată în temeiul capitolului 2 pentru
calcularea valorilor expunerilor ponderate la risc pentru clasa de expuneri în
care ar fi incluse expunerile securitizate conform articolului 107, aceasta
calculează valoarea expunerii ponderate la risc pentru o poziție din
securitizare în conformitate cu articolele 240, 241 și 246-253. Instituțiile
care utilizează abordarea standardizată pot să folosească,
de asemenea, abordarea bazată pe evaluare internă dacă acest
lucru este permis în temeiul articolului 254 alineatul (3).
2.
În cazul în care o instituție folosește
abordarea bazată pe rating intern în temeiul capitolului 3 pentru
calcularea valorilor expunerilor ponderate la risc pentru clasa de expuneri în
care ar fi inclusă expunerea securitizată conform articolului 142,
aceasta calculează valoarea expunerii ponderate la risc în conformitate cu
articolele 240, 241 și 254-261.
Cu excepția abordării bazate pe evaluare
internă, dacă abordarea bazată pe rating intern este
utilizată numai pentru o parte a expunerilor securitizate care constituie
suportul unei securitizări, instituția utilizează abordarea
corespunzătoare părții predominante a expunerilor securitizate
care constituie suportul respectivei securitizări.
Articolul 105
Tratamentul ajustării pentru riscul de credit
1.
Instituții care aplică abordarea
standardizată tratează ajustările pentru riscul de credit
general în conformitate cu articolul 59 litera (c).
2.
Instituții care aplică abordarea
bazată pe rating intern tratează ajustările pentru riscul de
credit general în conformitate cu articolul 155.
În sensul prezentului articol și al
capitolelor 2 și 3, ajustările pentru riscul de credit general
și specific exclud fondurile pentru riscuri bancare generale.
3.
Instituțiile care utilizează abordarea
bazată pe rating intern și care aplică abordarea
standardizată pentru o parte din expunerile lor, pe bază
consolidată sau individuală, în conformitate cu articolele 143 și
145, stabilesc ce parte din ajustarea pentru riscul de credit general este
supusă tratamentului ajustării pentru riscul de credit general
conform abordării standardizată și ce parte este supusă tratamentului
ajustării pentru riscul de credit general conform abordării bazate pe
rating intern după cum urmează:
(a)
dacă este cazul, atunci când o instituție
inclusă în consolidare aplică exclusiv abordarea bazată pe
rating intern, ajustările pentru riscul de credit general ale acestei
instituții sunt supuse tratamentului prevăzut la alineatul (2);
(b)
dacă este cazul, atunci când o instituție
inclusă în consolidare aplică exclusiv abordarea standardizată,
ajustările pentru riscul de credit general ale acestei instituții
sunt supuse tratamentului prevăzut la alineatul (1) litera (a);
(c)
Restul de ajustări pentru riscul de credit se
alocă pro rata în conformitate cu proporția din valorile expunerilor
ponderate la risc care fac obiectul abordării standardizate și a
celor care fac obiectul abordării bazate pe rating intern.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să precizeze modul de calcul al ajustărilor
pentru riscul de credit specific și pentru riscul de credit general în
temeiul cadrului contabil relevant pentru:
(a)
valoarea expunerii în conformitate cu abordarea
standardizată prevăzută la articolele 106 și 122;
(b)
valoarea expunerii în cadrul abordării bazate
pe rating intern menționată la articolele 162 – 164;
(c)
tratamentul valorilor pierderilor așteptate
menționat la articolul 155;
(d)
valoarea expunerii pentru calculul valorilor
expunerilor ponderate la risc pentru poziții din securitizare
menționată la articolul 241 și 261;
(e)
determinarea stării de nerambursare în temeiul
articolului 174;
(f)
informațiile cu privire la ajustările
pentru riscul de credit general și specific menționate la articolul
428.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Capitolul 2
Abordarea standardizată
Secțiunea 1
Principii
generale
Articolul 106
Valoarea expunerii
1.
Valoarea expunerii unui element din activ este valoarea sa
contabilă rămasă după ce au fost aplicate ajustări pentru riscul de credit specific. Valoarea expunerii unui element extrabilanțier enumerat în anexa I
este următorul procentaj din valoarea sa nominală după reducerea
ajustărilor pentru riscul de credit specific:
(a)
100 % dacă este un element cu risc maxim;
(b)
50 % dacă este un element cu risc mediu;
(c)
20 % dacă este un element cu risc moderat;
(d)
0 % dacă este un element cu risc scăzut.
Elementele extrabilanțiere menționate la
primul alineat, a doua teză, se grupează în categoriile de risc
indicate în anexa I.
Când o instituție utilizează metoda
extinsă a garanțiilor financiare (Financial Collateral
Comprehensive Method) în temeiul articolului 218, valoarea expunerii
titlurilor de valoare sau mărfurilor vândute, date în gaj sau împrumutate
în cadrul unei tranzacții de răscumpărare, în cadrul unei
tranzacții de dare sau luare cu împrumut de titluri de valoare sau
mărfuri și în cadrul tranzacțiilor de creditare în marjă se
majorează cu ajustarea corespunzătoare pentru volatilitate a respectivelor
titluri de valoare sau mărfuri în conformitate cu dispozițiile
articolelor 218 și 220.
2.
Valoarea expunerii unui instrument financiar
derivat enumerat în anexa II se determină în conformitate cu
capitolul 6, efectele contractelor de novație și ale altor
acorduri de compensare luându-se în considerare în scopul aplicării
metodelor respective în conformitate cu capitolul 6. În cazul
tranzacțiilor de răscumpărare, al tranzacțiilor de dare sau
luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, al tranzacțiilor cu termen
lung de decontare și al tranzacțiilor de creditare în marjă,
valoarea expunerii se poate determina fie în conformitate cu capitolul 6, fie
în conformitate cu articolul 4.
3.
În cazul în care o expunere face obiectul unei
protecții finanțate a creditului, valoarea expunerii aplicabilă
elementului respectiv se poate modifica în conformitate cu capitolul 4.
Articolul 107
Clase de expuneri
Fiecare expunere este încadrată în una
dintre următoarele clase de expuneri:
(a)
creanțe sau creanțe contingente asupra administrațiilor centrale sau băncilor
centrale;
(b)
creanțe sau creanțe contingente asupra
administrațiilor regionale sau autorităților locale;
(c)
creanțe sau creanțe contingente asupra
entităților din sectorul public;
(d)
creanțe sau creanțe contingente asupra
băncilor multilaterale de dezvoltare;
(e)
creanțe sau creanțe contingente asupra
organizațiilor internaționale;
(f)
creanțe sau creanțe contingente asupra
instituțiilor;
(g)
creanțe sau creanțe contingente asupra
societăților;
(h)
creanțe sau creanțe contingente de tip
retail;
(i)
creanțe sau creanțe contingente garantate
cu ipoteci asupra unor proprietăți imobiliare;
(j)
expuneri în stare de nerambursare;
(k)
creanțe sub forma unor obligațiuni
garantate;
(l)
poziții de securitizare;
(m)
creanțe asupra instituțiilor și
societăților cu o evaluare de credit pe termen scurt;
(n)
creanțe sub formă de unități
sau acțiuni ale organismelor de plasament colectiv („OPC”);
(o)
creanțe din titluri de capital;
(p)
alte elemente.
Articolul 108
Calculul valorilor ponderate la riscale expunerilor
1.
Pentru a calcula valorile expunerilor ponderate la risc,
ponderile de risc se aplică tuturor expunerilor, dacă respectivele expuneri nu sunt deduse din fondurile proprii, în
conformitate cu dispozițiile din secțiunea 2. Ponderile de risc aplicate depind de clasa în care este încadrată
fiecare expunere și, în conformitate cu secțiunea 2, de calitatea
creditului. Calitatea creditului
poate fi stabilită prin raportare la evaluările de credit emise de
instituțiile externe de evaluare a creditului definite la articolul 130
sau la evaluările de credit emise de agențiile de creditare a
exportului, în conformitate cu secțiunea 3.
2.
În vederea aplicării unei ponderi de risc în
sensul alineatului (1), valoarea expunerii se multiplică cu ponderea de
risc specificată sau determinată în conformitate cu
secțiunea 2.
3.
În cazul în care o expunere face obiectul unei
protecții a creditului, ponderea de risc aplicabilă elementului
respectiv se poate modifica în conformitate cu capitolul 4.
4.
În cazul expunerilor din securitizare, valorile
expunerilor ponderate la risc se calculează în conformitate cu capitolul
5.
5.
În cazul expunerilor pentru care secțiunea 2
nu prevede o metodă de calcul se aplică o pondere de risc de 100%.
6.
Cu excepția expunerilor care generează
pasive sub formă de elemente de capital comun de rangul 1, elemente
suplimentare de rangul 1 sau elemente de rangul 2, o instituție poate
decide, sub rezerva aprobării de către autoritățile
competente, să nu aplice cerințele prevăzute la prezentul
articol alineatul (1) pentru expunerile instituției respective
față de o contrapartidă care este societatea-mamă, filiala
sa, o filială a societății-mamă sau unei
societăți legate printr-o relație în sensul articolului 12
alineatul (1) din Directiva 83/349/CEE. Autoritățile competente
sunt împuternicite să aprobe o astfel de metodă alternativă,
dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
contrapartida este o instituție, un holding
financiar, un holding financiar mixt, o instituție financiară, o
societate de gestionare a activelor sau o societate de servicii auxiliare care
face obiectul unor cerințe prudențiale adecvate;
(b)
contrapartida este integral inclusă în aceeași
consolidare ca și instituția;
(c)
contrapartida face obiectul acelorași proceduri de
evaluare, de măsurare și de control al riscurilor ca și
instituția;
(d)
contrapartida este situată în același stat
membru ca și instituția;
(e)
nu există niciun impediment practic sau juridic
semnificativ, actual sau potențial, în calea transferului prompt de
fonduri proprii sau a rambursării rapide a pasivelor de către contrapartidă
instituției.
În cazul în care instituția decide, în
conformitate cu prezentul alineat, să nu aplice cerințele
prevăzute la alineatul (1), aceasta atribuie o pondere de risc de
0 %.
7.
Cu excepția expunerilor care generează
pasive sub formă de elemente de capital comun de rangul 1, elemente
suplimentare de rangul 1 și elemente de rangul 2, instituțiile pot,
sub rezerva aprobării de către autoritățile competente,
să nu aplice cerințele prevăzute la prezentul articol alineatul
(1) pentru expunerile față de contrapartidele cu care
instituțiile dețin un sistem instituțional de protecție
care constă într-un acord contractual sau statutar de stabilire a
responsabilităților care protejează instituțiile respective
și le garantează, în speță, lichiditatea și solvabilitatea
pentru a evita falimentul, în cazul în care este necesar. Autoritățile
competente sunt împuternicite să aprobe o astfel de metodă
alternativă dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
cerințele prevăzute la alineatul (6)
literele (a), (d) și (e) sunt respectate;
(b)
măsurile luate garantează că
sistemul instituțional de protecție poate acorda sprijinul necesar,
în temeiul angajamentelor care stau la baza lui, din fonduri ușor
accesibile;
(c)
sistemul instituțional de protecție
dispune de sisteme adecvate și uniformizate pentru monitorizarea și
clasificarea riscurilor, oferind o imagine completă a situațiilor de
risc ale tuturor membrilor, precum și a sistemului instituțional de
protecție în ansamblul său, cu posibilitățile
corespunzătoare de a-și exercita influența; sistemele în
cauză permit monitorizarea adecvată a expunerilor în stare de
nerambursare, în conformitate cu articolul 174 alineatul (1);
(d)
sistemul instituțional de protecție
realizează propria analiză a riscurilor, pe care o comunică
diverșilor membri individuali;
(e)
sistemul instituțional de protecție
întocmește și publică anual un raport consolidat care cuprinde
bilanțul, contul de profit și pierderi, raportul de situație
și raportul privind riscurile cu privire la sistemul instituțional de
protecție în ansamblul său, sau un raport care cuprinde bilanțul
agregat, contul agregat de profit și pierderi, raportul de situație
și raportul privind riscurile cu privire la sistemul instituțional de
protecție în ansamblul său;
(f)
membrii sistemului instituțional de
protecție sunt obligați să dea un preaviz de cel puțin 24
de luni în cazul în care doresc să pună capăt sistemului
instituțional de protecție;
(g)
utilizarea multiplă a elementelor eligibile
pentru calculul fondurilor proprii (denumită în continuare „multipla
utilizare a fondurilor proprii”), precum și orice constituire
inadecvată de fonduri proprii între membrii sistemului instituțional
de protecție sunt excluse;
(h)
sistemul instituțional de protecție se
bazează pe o amplă participare a instituțiilor de credit cu un
profil comercial predominant omogen;
(i)
adecvarea sistemelor menționate la litera (d)
este aprobată și monitorizată la intervale regulate de
către autoritățile competente.
În cazul în care instituția decide, în
conformitate cu prezentul alineat, să nu aplice cerințele
prevăzute la alineatul (1), aceasta atribuie o pondere de risc de
0 %.
8.
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru expunerile
care decurg dintr-o contribuție prefinanțată a instituției
la fondul de garantare al unei contrapartide centrale și expunerile din
tranzacții cu o contrapartidă centrală se determină în
conformitate cu articolele 296 - 300, după caz.
Secțiunea 2
Ponderi
de risc
Articolul 109
Expuneri față de administrații centrale sau
bănci centrale
1.
Expunerile față de administrații centrale
și bănci centrale primesc o pondere de risc de 100%, cu excepția
cazului în care se aplică tratamentele prevăzute la alineatele (2) -
(5).
2.
Expunerile față de administrații centrale
și bănci centrale pentru care este disponibilă o evaluare de
credit efectuată de o instituție externă de evaluare a
creditului desemnată primesc o pondere de risc în conformitate cu tabelul
1 care corespunde evaluării emise de instituția externă de
evaluare a creditului eligibilă în conformitate cu articolul 131.
 Tabelul 1
 Grad de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 0 % || 20 % || 50 % || 100 % || 100 % || 150 %
3.
Expunerilor față de Banca Centrală
Europeană li se aplică o pondere de risc de 0 %.
4.
Expunerilor față de administrațiile
centrale și băncile centrale ale statelor membre, denominate și
finanțate în moneda națională a respectivei administrații
centrale sau bănci centrale, li se aplică o pondere de risc de 0 %.
5.
În cazul în care autoritățile competente dintr-o
țară terță, care aplică dispoziții de supraveghere
și reglementare cel puțin echivalente cu dispozițiile aplicate
în Uniune, aplică o pondere de risc mai mică decât cea indicată
la alineatele (1) și (2) pentru expunerile față de propria
administrație centrală și propria bancă centrale,
denominate și finanțate în moneda națională,
instituțiile pot să aplice expunerilor respective aceeași
pondere de risc.
În sensul prezentului alineat, Comisia poate
adopta, prin intermediul actelor de punere în aplicare și sub rezerva
procedurii de examinare prevăzute la articolul 447 alineatul (2), o
decizie prin care să stabilească dacă o țară
terță aplică dispoziții de supraveghere și
reglementare cel puțin echivalente cu cele aplicate în Uniune. În absența unei astfel de decizii, până
la 1 ianuarie 2014, instituțiile pot continua să aplice tratamentul
prevăzut la prezentul alineat pentru o țară terță,
dacă autoritățile competente au declarat țara
terță respectivă ca fiind eligibilă pentru acest tratament
înainte de 1 ianuarie 2013.
Articolul 110
Expuneri față de administrații regionale sau
autorități locale
1.
Expunerile față de administrații regionale
sau autorități locale sunt ponderate la risc ca și expunerile
față de instituții, cu excepția cazului în care acestea
sunt tratate ca expuneri față de administrații centrale în
temeiul alineatelor (2) sau (4). Tratamentul preferențial pentru
expunerile pe termen scurt prevăzut la articolul 115 alineatul (2) și
la articolul 114 alineatul (2) nu se aplică.
2.
Expunerile față de administrații regionale
și autorități locale sunt tratate ca expuneri față de
administrația centrală sub a cărei jurisdicție acestea sunt
instituite, dacă nu există nicio diferență de risc între
expunerile respective ca urmare a competențelor specifice de colectare de
venituri ale administrațiilor regionale și ale
autorităților locale și a existenței unor dispoziții
instituționale specifice care au ca efect diminuarea riscului de
nerambursare.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a preciza expunerile față de
administrații regionale și autorități locale care sunt
tratate ca expuneri față de administrații centrale pe baza
criteriilor prevăzute la paragraful anterior.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice până la 1 ianuarie 2014.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la al doilea
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Înainte de intrarea în vigoare a standardelor
tehnice menționate la paragraful anterior, instituțiile pot continua
să aplice tratamentul prevăzut la primul paragraf, în cazul în care
autoritățile competente au aplicat acest tratament înainte de 1
ianuarie 2013.
3.
Expunerile față de biserici și
comunități religioase constituite ca persoane juridice de drept
public, în măsura în care percep taxe în conformitate cu legislația
care le acordă acest drept, sunt tratate ca expuneri față de
administrații regionale și autorități locale. Totuși alineatul (2) nu se aplică. În acest caz, în scopul aplicării
articolului 145 alineatul (1) litera (a), nu se exclude permisiunea de a aplica
abordarea standardizată.
4.
Când autoritățile competente din
jurisdicția unei țări terțe care aplică
dispoziții de supraveghere și de reglementare cel puțin echivalente
cu cele aplicate în Uniunea Europeană tratează expunerile
față de administrații regionale sau autorități locale
în același mod ca și expunerile față de propria
administrație centrală și nu există nicio
diferență de risc între aceste expuneri, datorită
competențelor specifice de colectare de venituri ale administrațiilor
regionale sau autorităților locale și datorită acordurilor
instituționale specifice de reducere a riscului de nerambursare,
instituțiile pot să aplice expunerilor față de astfel de administrații
regionale și autorități locale aceleași ponderi de risc.
În sensul prezentului alineat, Comisia poate
adopta, prin intermediul actelor de punere în aplicare și sub rezerva
procedurii de examinare prevăzute la articolul 447 alineatul (2), o decizie
prin care să stabilească dacă o țară terță
aplică dispoziții de supraveghere și reglementare cel puțin
echivalente cu cele aplicate în Uniune. În absența unei astfel de decizii, până la 1 ianuarie 2014,
instituțiile pot continua să aplice tratamentul prevăzut la
prezentul alineat pentru o țară terță, dacă
autoritățile competente au declarat țara terță
respectivă ca fiind eligibilă pentru acest tratament înainte de 1
ianuarie 2013.
5.
Expunerilor față de administrații regionale
sau autorități locale din statele membre care nu sunt menționate
la alineatele (2) - (4) și sunt denominate și finanțate în
moneda națională a administrației regionale sau a
autorității locale respective li se aplică o pondere de risc de
20%.
Articolul 111
Expuneri față de entități din sectorul public
1.
Expunerile față de entități din
sectorul public pentru care nu este disponibilă o evaluare de credit
efectuată de o instituție externă de evaluare a creditului
desemnată primesc o pondere de risc în conformitate cu gradul de calitate
a creditului atribuit expunerilor față de administrația
centrală a jurisdicției în care este înregistrată entitatea din
sectorul public în conformitate cu tabelul 2 de mai jos:
 Tabelul 2
 Grad de calitate a creditului atribuit administrației centrale || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 20 % || 50 % || 100 % || 100 % || 100 % || 150 %
Pentru expunerile față de
entități din sectorul public înregistrate în țări a
căror administrație centrală nu beneficiază de rating,
ponderea de risc este de 100%.
2.
Expunerile față de entități din sectorul
public pentru care este disponibilă o evaluare de credit efectuată de
o instituție externă de evaluare a creditului desemnată sunt
tratate în conformitate cu articolul 115. Tratamentul preferențial pentru expunerile pe termen scurt
prevăzut la articolul 114 alineatul (2) și la articolul 115 alineatul
(2) nu se aplică entităților respective.
3.
Pentru expunerile față de entități din
sectorul public cu o scadență inițială de 3 luni sau mai
puțin, ponderea de risc este de 20%.
4.
Expunerile față de entități din
sectorul public pot fi tratate drept expuneri față de
administrația centrală în a cărei jurisdicție sunt
constituite, în cazul în care nu există diferență de risc între
aceste expuneri, datorită existenței unei garanții adecvate
oferite de administrația centrală.
5.
În sensul prezentului alineat, Comisia poate adopta, prin
intermediul actelor de punere în aplicare și sub rezerva procedurii de
examinare prevăzute la articolul 447 alineatul (2), o decizie prin care
să stabilească dacă o țară terță aplică
dispoziții de supraveghere și reglementare cel puțin echivalente
cu cele aplicate în Uniune. În
absența unei astfel de decizii, până la 1 ianuarie 2014,
instituțiile pot continua să aplice tratamentul prevăzut la
prezentul alineat pentru o țară terță, dacă autoritățile
competente au declarat țara terță respectivă ca fiind
eligibilă pentru acest tratament înainte de 1 ianuarie 2013.
6.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
punere în aplicare pentru a preciza entitățile din sectorul public
care pot fi tratate în conformitate cu alineatele (1) și (2).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice până la 1 ianuarie 2014.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Înainte de intrarea în vigoare a standardelor
tehnice menționate la primul paragraf, instituțiile pot continua
să aplice tratamentul prevăzut la alineatul (1) aplicat de autoritățile
competente înainte de 1 ianuarie 2013.
Articolul 112
Expuneri față de bănci multilaterale de dezvoltare
1.
Expunerile față de bănci multilaterale de
dezvoltare care nu sunt menționate la alineatul (2) sunt tratate în
același mod ca și expunerile față de instituții. Tratamentul
preferențial pentru expunerile pe termen scurt prevăzut la articolul
115 alineatul (2) și la articolul 115 alineatul (4) nu se aplică.
Societatea Interamericană de Investiții
(Inter-American Investment Corporation), Banca pentru
Comerț și Dezvoltare a Mării Negre (Black Sea Trade
and Development Bank) și Banca Central-Americană pentru Integrare
Economică (Central American Bank for Economic Integration) sunt
considerate bănci multilaterale de dezvoltare (BMD).
2.
Expunerilor față de următoarele bănci
multilaterale de dezvoltare li se aplică o pondere de risc de 0 %:
(a)
Banca Internațională pentru
Reconstrucție și Dezvoltare (International Bank for Reconstruction
and Development);
(b)
Societatea Financiară Internațională
(International Finance Corporation);
(c)
Banca Interamericană de Dezvoltare (Inter-American
Development Bank);
(d)
Banca Asiatică de Dezvoltare (Asian
Development Bank);
(e)
Banca Africană de Dezvoltare (African
Development Bank);
(f)
Banca de Dezvoltare a Consiliului Europei (Council
of Europe Development Bank);
(g)
Banca Nordică de Investiții (Nordic
Investment Bank);
(h)
Banca Caraibiană de Dezvoltare (Caribbean
Development Bank);
(i)
Banca Europeană pentru Reconstrucție
și Dezvoltare (European Bank for Reconstruction and Development);
(j)
Banca Europeană de Investiții (European
Investment Bank);
(k)
Fondul European de Investiții (European
Investment Fund);
(l)
Agenția pentru Garantarea Investițiilor
Multilaterale (Multilateral Investment Guarantee Agency);
(m)
Facilitatea Internațională de
Finanțare în favoarea Imunizării (International Finance Facility
for Immunisation);
(n)
Banca Islamică de Dezvoltare (Islamic
Development Bank).
3.
Se aplică o pondere de 20 % părții
nevărsate a capitalului subscris la Fondul European de Investiții.
Articolul 113
Expuneri față de organizații internaționale
Expunerilor față de următoarele
organizații internaționale li se aplică o pondere de risc de 0
%:
(a)
Uniunea Europeană;
(b)
Fondul Monetar Internațional;
(c)
Banca Reglementelor Internaționale;
(d)
Fondul european de stabilitate financiară;
(e)
o instituție financiară internațională
instituită de două sau mai multe state membre, care are scopul de a
mobiliza fonduri și de a oferi asistență financiară în
beneficiul membrilor săi care sunt afectați sau amenințați
de probleme grave de finanțare.
Articolul 114
Expuneri față de instituții
1.
Expunerile față de instituțiile pentru care
este disponibilă o evaluare de credit efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului desemnată sunt
ponderate la risc în conformitate cu articolul 115. Expunerile față de instituțiile pentru care este nu
disponibilă o evaluare de credit efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului desemnată sunt ponderate la risc în
conformitate cu articolul 116.
2.
Expunerilor față de instituții cu o
maturitate reziduală de trei luni sau mai puțin, denominate și
finanțate în moneda națională li se atribuie o pondere de risc
care este cu o clasă mai puțin favorabilă decât ponderea de risc
preferențială, așa cum este descrisă la articolul 109
alineatele (4) și (5), alocată expunerilor față de
administrația centrală respectivă.
3.
Niciunei expuneri cu o maturitate reziduală de
trei luni sau mai puțin, denominate și finanțate în moneda
națională a debitorului, nu i se aplică o pondere de risc mai
mică de 20 %.
4.
Expunerea față de o instituție sub
formă de rezerve minime obligatorii prevăzute de BCE sau de banca
centrală a unui stat membru a fi deținute de o instituție poate
fi ponderată la risc ca și expunerile față de banca centrală
din statul membru respectiv cu condiția ca:
(a)
rezervele să fie deținute în conformitate
cu Regulamentul (CE) nr. 1745/2003 al Băncii Centrale Europene din 12
septembrie 2003 privind aplicarea rezervelor minime obligatorii, în
conformitate cu un regulament ulterior de înlocuire sau în conformitate cu
cerințele naționale echivalente în toate aspectele importante cu
regulamentul menționat;
(b)
în cazul falimentului sau al insolvenței
instituției care deține rezervele, acestea să fie rambursate
integral instituției în timp util și să nu fie utilizate pentru
a acoperi alte datorii ale instituției.
5.
Expunerile față de instituții
financiare autorizate și supravegheate de autoritățile
competente și care fac obiectul
unor cerințe prudențiale echivalente celor aplicate
instituțiilor sunt tratate ca expuneri față de instituții.
Articolul 115
Expuneri față de instituții evaluate
1.
Expunerile față de instituții, cu o
maturitate reziduală de peste trei luni, pentru care este disponibilă
o evaluare de credit efectuată de o instituție externă de
evaluare a creditului desemnată primesc o pondere de risc în conformitate
cu tabelul 3 care corespunde evaluării de credit emise de instituția
externă de evaluare a creditului eligibilă în conformitate cu
articolul 131.
 Tabelul 3
 Grad de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 20 % || 50 % || 50 % || 100 % || 100 % || 150 %
2.
Expunerile față de instituții, cu o
maturitate reziduală de până la trei luni, pentru care este
disponibilă o evaluare de credit efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului desemnată primesc o pondere de risc
în conformitate cu tabelul 4 care corespunde evaluării de credit emise de
instituția externă de evaluare a creditului eligibilă în
conformitate cu articolul 131:
 Tabelul 4
 Grad de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 20 % || 20 % || 20 % || 50 % || 50 % || 150 %
3.
Interacțiunea dintre tratamentul
evaluării de credit pe termen scurt în temeiul articolului 126 și
tratamentul preferențial general pentru expunerile pe termen scurt
prevăzut la alineatul (2) este după cum urmează:
(a)
în cazul în care nu există o evaluare a
expunerilor pe termen scurt, se aplică tratamentul preferențial
general pentru expunerile pe termen scurt menționat la alineatul (2)
în cazul tuturor expunerilor față de instituții cu o maturitate
reziduală de până la trei luni;
(b)
în cazul în care există o evaluare pe termen
scurt, iar evaluarea respectivă determină aplicarea unei ponderi de
risc identice sau mai favorabile decât utilizarea tratamentului
preferențial general pentru expunerile pe termen scurt, menționat la
alineatul (2), atunci evaluarea pe termen scurt se utilizează numai
pentru expunerea respectivă. Celelalte expuneri pe termen scurt fac
obiectul tratamentului preferențial general pentru expuneri pe termen
scurt, menționat la alineatul (2);
(c)
În cazul în care există o evaluare pe termen
scurt, iar evaluarea respectivă determină aplicarea unei ponderi de
risc mai puțin favorabile decât utilizarea tratamentului preferențial
general pentru expunerile pe termen scurt, menționat la
alineatul (2), atunci tratamentul preferențial general pentru expunerile
pe termen scurt nu se utilizează și tuturor creanțelor pe termen
scurt care nu beneficiază de rating li se aplică aceeași pondere
de risc ca și cea aplicată prin evaluarea specifică pe termen
scurt.
Articolul 116
Expuneri față de instituții care nu beneficiază
de rating
1.
Expunerile față de instituții pentru care
nu este disponibilă o evaluare de credit efectuată de o
instituție externă de evaluare a creditului desemnată primesc o
pondere de risc în conformitate cu gradul de calitate a creditului atribuit
expunerilor față de administrația centrală a
jurisdicției în care este înregistrată instituția în
conformitate cu tabelul 5 de mai jos:
 Tabelul 5
 Grad de calitate a creditului atribuit administrației centrale || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Ponderea de risc a expunerii || 20 % || 50 % || 100 % || 100 % || 100 % || 150 %
2.
Pentru expunerile față de instituții
care nu beneficiază de rating înregistrate în țări a căror
administrație centrală nu beneficiază de rating, ponderea de
risc este de 100%.
3.
Pentru expunerile față de instituții care
nu beneficiază de rating cu o scadență inițială
efectivă de cel mult trei luni, ponderea de risc este de 20 %.
Articolul 117
Expuneri față de societăți
1.
Expunerile pentru care este disponibilă o evaluare de
credit efectuată de o instituție externă de evaluare a
creditului desemnată primesc o pondere de risc în conformitate cu tabelul
6, care corespunde evaluării de credit emise de instituția
externă de evaluare a creditului eligibilă în conformitate cu
articolul 131.
 Tabelul 6
 Grad de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 20 % || 50 % || 100 % || 100 % || 150 % || 150 %
2.
Expunerile pentru care nu este disponibilă o evaluare
a riscului primesc o pondere a de risc de 100 % sau ponderea de risc
aplicabilă administrației centrale respective, oricare este mai mare.
Articolul 118
Expuneri de tip retail
Expunerile care respectă următoarele
criterii primesc o pondere de risc de 75%:
(a)          expunerea este
față de una sau mai multe persoane fizice sau față de o
întreprindere mică sau mijlocie;
(b)          expunerea face
parte dintr-un număr semnificativ de expuneri cu caracteristici similare,
astfel încât riscurile asociate unui astfel de împrumut sunt reduse
considerabil;
(c)          suma
totală datorată instituției, societăților-mamă
și filialelor sale, incluzând orice expunere în stare de nerambursare, de
către clientul debitor sau de către un grup de clienți
aflați în legătură, excluzând creanțele sau creanțele
contingente garantate cu proprietăți imobiliare locative, nu
depășește 1 milion EUR, potrivit informațiilor
deținute de instituție. Instituția
ia toate măsurile necesare pentru a confirma situația
respectivă.
Titlurile de valoare nu pot fi încadrate în
clasa de expuneri de tip retail.
Valoarea actuală a plăților
minime de leasing de tip retail poate fi încadrată în clasa de expuneri de
tip retail.
Articolul 119
Expuneri garantate cu ipoteci pe proprietăți imobiliare
1.
O expunere sau orice parte a unei expuneri garantată
integral printr-o ipotecă asupra unei proprietăți imobiliare primește o pondere de risc de 100%, dacă nu sunt îndeplinite
condițiile prevăzute la articolul 120 și la articolul 121, cu
excepția oricărei părți a expunerii care este
clasificată într-o altă clasă de expuneri.
Partea unei expuneri care este tratată ca
fiind garantată integral cu o proprietate imobiliară nu este mai mare
decât valoarea de piață a proprietății ipotecate sau decât
valoarea ipotecară a proprietății respective în statele membre
care au prevăzut criterii riguroase pentru evaluarea valorii ipotecare
prin dispoziții statutare sau de reglementare.
2.
Pe baza datelor colectate în temeiul articolului 96
și a oricăror alți indicatori relevanți,
autoritățile competente evaluează periodic, cel puțin o
dată pe an, dacă este adecvată ponderea de risc de 35% pentru
expunerile garantate cu ipoteci asupra proprietăților imobiliare
locative menționate la articolul 120 și ponderea de risc de 50%
pentru expunerile garantate cu proprietăți imobiliare comerciale
menționate la articolul 121 situate pe teritoriul lor, în baza istoricului
situațiilor de nerambursare pentru expunerile garantate cu
proprietăți imobiliare și ținând seama de perspectivele de
evoluție a piețelor imobiliare, și pot stabili o pondere de risc
mai mare sau criterii mai stricte decât cele prevăzute la articolul 120
alineatul (2) și la articolul 121 alineatul (2), acolo unde este cazul, pe
considerente de stabilitate financiară. ABE coordonează evaluările efectuate de
autoritățile competente.
Autoritățile competente consultă
ABE privind ajustările ponderilor de risc și criteriile aplicate. ABE publică ponderile de risc și
criteriilor stabilite de autoritățile competente pentru expunerile
menționate la articolele 120, 121 și 195.
ABE elaborează standarde tehnice de
reglementare care să precizeze condițiile de care trebuie să
țină seama autoritățile competente la stabilirea unor
ponderi de risc sau criterii mai stricte.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice până la 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
3.
Instituțiile dintr-un stat membru aplică
ponderile de risc și criteriile stabilite de autoritățile
competente dintr-un alt stat membru pentru expunerile garantate cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare comerciale și locative situate în statul
membru respectiv.
Articolul 120
Expuneri garantate integral cu proprietăți
locative
1.
Cu excepția cazului în care se decide altfel
de către autoritățile competente în conformitate cu articolul
119 alineatul (2), expunerile garantate integral cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare locative sunt tratate după cum
urmează:
(a)
expunerile sau orice parte a unei expuneri
garantate integral cu ipoteci pe proprietăți imobiliare locative care
sunt sau urmează a fi ocupate sau închiriate de proprietar sau de
proprietarul beneficiar în cazul societăților pentru investiții
personale, primesc o pondere de risc de 35%;
(b)
expunerile garantate integral cu acțiuni la
societăți imobiliare locative finlandeze, care funcționează în conformitate cu Legea din 1991 privind societățile
imobiliare locative finlandeze sau alte legi echivalente ulterioare în ceea ce
privește proprietățile locative care sunt sau urmează a fi
ocupate sau închiriate de proprietar, primesc o pondere de risc de 35 %;
(c)
expunerile față de un chiriaș care a
încheiat o tranzacție de închiriere a imobilului pentru o proprietate
imobiliară locativă în care instituția este locator, iar
chiriașul are opțiunea de cumpărare, primesc o pondere de risc
de 35 %, cu condiția ca expunerea instituției să fie
garantată integral prin deținerea proprietății respective.
2.
Instituțiile consideră că o expunere sau o anumită parte a acesteia este
garantată integral în sensul alineatului (1) numai dacă sunt
îndeplinite următoarele condiții:
(a)
valoarea proprietății nu depinde în mod
semnificativ de calitatea creditului debitorului. Atunci când determină relevanța unei asemenea
dependențe, instituțiile pot exclude situațiile în care atât
valoarea proprietății, cât și performanța debitorului sunt
afectate de factori pur macroeconomici;
(b)
riscul asociat debitorului nu depinde în mod semnificativ
de randamentul proprietății sau al proiectului suport, ci de
capacitatea reală a debitorului de a rambursa datoria din alte surse; în
consecință, rambursarea sumelor datorate nu depinde în mod
semnificativ de fluxurile de numerar generate de proprietatea care
servește drept garanție reală. Pentru aceste alte surse, instituțiile trebuie, în momentul
acordării împrumutului, să stabilească raportul maxim
împrumut/venit, ca parte a politicii lor creditare, și să
obțină dovezi corespunzătoare privind veniturile relevante.
(c)
cerințele prevăzute la articolul 203
și normele de evaluare prevăzute la articolul 224 alineatul (1) sunt
îndeplinite;
(d)
partea din împrumut care primește o pondere de
risc de 35%, cu excepția cazului în care se prevede altfel în temeiul
articolului 119 alineatul (2), nu depășește, cu excepția
cazului în care se prevede altfel în temeiul articolului 119 alineatul (2), 80%
din valoarea de piață a proprietății în cauză sau 80%
din valoarea ipotecară a proprietății respective, cu
excepția cazului în care se prevede altfel în temeiul articolului 119
alineatul (2), în statele membre care au prevăzut criterii riguroase
pentru evaluarea valorii ipotecare prin dispoziții statutare sau de
reglementare.
3.
Instituțiile pot deroga de la alineatul (2)
litera (b) în cazul expunerilor garantate integral cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare locative situate pe teritoriul unui stat membru,
dacă autoritatea competentă a acestui stat membru a publicat dovezi
indicând prezența unei piețe imobiliare locative bine dezvoltate
și cu existență îndelungată pe teritoriul respectiv, cu
rate ale pierderii care nu depășesc următoarele limite:
(a)
pierderile provenind din împrumuturi garantate cu
proprietăți imobiliare locative până la 80% din valoarea de
piață sau până la 80% din valoarea ipotecară, cu
excepția cazului în care se prevede altfel în temeiul articolului 119
alineatul (2), nu depășesc 0,3% din împrumuturile scadente garantate
cu proprietăți imobiliare locative în orice an dat;
(b)
pierderile totale provenind din împrumuturi
garantate cu proprietăți imobiliare locative nu depășesc
0,5% din împrumuturile scadente garantate cu proprietăți imobiliare
locative în orice an dat.
4.
În cazul în care niciuna dintre limitele
menționate la alineatul (3) nu este respectată într-un anumit
an, eligibilitatea pentru utilizarea alineatului (3) încetează,
urmând să se aplice condiția menționată la alineatul 2
litera (b) până la data la care condițiile prevăzute la
alineatul (3) sunt respectate într-un an ulterior.
Articolul 121
Expunerile garantate integral cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare comerciale
1.
Cu excepția cazului în care autoritățile competente decid altfel, în
conformitate cu articolul 119 alineatul (2), expunerile garantate integral cu
ipoteci pe proprietăți imobiliare comerciale sunt tratate după
cum urmează:
(a)
expunerile sau orice parte a unei expuneri garantate
integral cu ipoteci pe birouri sau alte sedii comerciale pot primi o pondere de
risc de 50%;
(b)
expunerile garantate integral cu acțiuni la
societățile imobiliare locative finlandeze, care
funcționează în conformitate cu Legea din 1991 privind
societățile imobiliare locative finlandeze sau alte legi echivalente
ulterioare, în ceea ce privește birourile și alte sedii comerciale,
pot primi o pondere de risc de 50%;
(c)
expunerile asociate tranzacțiilor de închiriere de
proprietăți imobiliare pentru birouri sau alte sedii comerciale, în
care instituția este locator, iar chiriașul are opțiunea de
cumpărare, pot primi o pondere de risc de 50 %, cu condiția ca expunerea
instituției să fie garantată integral prin deținerea
proprietății respective.
2.
Alineatul (1) se aplică în următoarele
condiții:
(a)
valoarea proprietății nu depinde în mod
semnificativ de calitatea creditului debitorului. Atunci când determină relevanța unei asemenea
dependențe, instituțiile pot exclude situațiile în care atât
valoarea proprietății, cât și performanța debitorului sunt
afectate de factori pur macroeconomici;
(b)
riscul asociat debitorului nu depinde în mod semnificativ
de randamentul proprietății sau al proiectului suport, ci de
capacitatea reală a debitorului de a rambursa datoria din alte surse; în
consecință, rambursarea sumelor datorate nu depinde în mod
semnificativ de fluxurile de numerar generate de proprietatea care
servește drept garanție reală;
(c)
cerințele prevăzute la articolul 203
și normele de evaluare prevăzute la articolul 224 alineatul (1) sunt
îndeplinite;
(d)
ponderea de risc de 50 %, cu excepția
cazului în care se prevede altfel în temeiul articolului 119 alineatul (2), se
atribuie acelei părți din împrumut care nu depășește
50 % din valoarea de piață sau 60 % din valoarea ipotecară a
proprietății respective, cu excepția cazului în care se prevede
altfel în temeiul articolului 119 alineatul (2), în statele membre care au
prevăzut criterii riguroase pentru evaluarea valorii ipotecare prin
dispoziții statutare sau de reglementare.
3.
Instituțiile pot deroga de la alineatul (2)
litera (b) în cazul expunerilor garantate integral cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare comerciale situate pe teritoriul unui stat
membru, dacă autoritatea competentă a acestui stat membru a publicat dovezi indicând prezența
unei piețe imobiliare a proprietăților comerciale bine
dezvoltate și cu existență îndelungată pe teritoriul
respectiv, cu rate ale pierderii care nu depășesc următoarele
limite
(a)
pierderile provenind din împrumuturi garantate cu
proprietăți imobiliare comerciale până la 50 % din valoarea de
piață sau 60 % din valoarea ipotecară [cu excepția cazului
în care se prevede altfel în temeiul articolului 119 alineatul (2)] nu
depășesc 0,3 % din împrumuturile scadente garantate cu
proprietăți imobiliare comerciale în orice an dat;
(b)
pierderile totale provenind din împrumuturi
garantate cu proprietăți imobiliare comerciale nu depășesc
0,5 % din împrumuturile scadente garantate cu proprietăți imobiliare
comerciale în orice an dat.
4.
În cazul în care niciuna dintre limitele
menționate la alineatul (3) nu este respectată într-un anumit
an, eligibilitatea pentru utilizarea alineatului (3) încetează,
urmând să se aplice condiția menționată la alineatul 2
litera (b) până la data la care condițiile prevăzute la
alineatul (3) sunt respectate într-un an ulterior.
Articolul 122
Expuneri în stare de nerambursare
1.
Partea negarantată a oricărui element pentru
care s-a înregistrat o stare de nerambursare în conformitate cu articolul 174
primește o pondere de risc de:
(a)
150 %, în cazul în care ajustările pentru
riscul de credit specific reprezintă mai puțin de 20% din partea
negarantată a valorii expunerii, dacă aceste ajustări pentru
riscul de credit specific nu au fost aplicate;
(b)
100 %, în cazul în care ajustările pentru
riscul de credit specific nu reprezintă mai puțin de 20% din partea
negarantată a valorii expunerii, dacă aceste ajustări pentru
riscul de credit specific nu au fost aplicate;
2.
Pentru determinarea părții garantate a
elementului care a depășit data scadentă, garanțiile
eligibile sunt cele eligibile pentru diminuarea riscului de credit în temeiul
capitolului 4.
3.
Expunerile garantate integral cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare locative în conformitate cu articolul 120
primesc o pondere de risc de 100%, după deducerea ajustărilor de
valoare, în cazul în care a survenit o stare de nerambursare conform
articolului 174.
4.
Expunerile garantate integral cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare comerciale în conformitate cu articolul 121
primesc o pondere de risc de 100% în cazul în care a survenit o stare de
nerambursare conform articolului 174.
Articolul 123
Elemente asociate unui risc extrem de ridicat
1.
Instituții atribuie o pondere de risc de 150%
pentru expunerile asociate unor riscuri foarte ridicate, inclusiv pentru
expunerile sub formă de acțiuni sau unități ale unui organism
de plasament colectiv, dacă este cazul.
2.
Expunerile cu riscuri foarte ridicate includ
oricare dintre următoarele investiții:
(a)     investițiile în
societățile cu capital de risc;
(b)     fondurile de
investiții alternative, așa sunt definite la articolul 4 alineatul
(1) punctul (1) din Directiva 2011/61/UE [inserat de OP - Directiva
privind administratorii fondurilor de investiții alternative];
(c)     finanțări speculative ale proprietăților
imobiliare.
3.
Atunci când evaluează dacă un alt tip de
expunere în afară de expunerile menționate la alineatul (2) este
asociat unor riscuri foarte ridicate, instituțiile trebuie să ia în
considerare următoarele caracteristici de risc:
(a)
există un risc de pierdere ridicat ca urmare a
nerambursării de către debitor;
(b)
este imposibil să se
evalueze cu precizie dacă expunerea se încadrează la litera (a).
ABE emite orientări care să precizeze ce
tipuri de expuneri sunt asociate unui risc extrem de ridicat și în ce
circumstanțe.
Orientările se adoptă în conformitate cu
articolul 16 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 124
Expuneri sub formă de obligațiuni garantate
1.
Pentru a fi eligibile pentru tratamentul preferențial
prevăzut la alineatul (3), „obligațiunile garantate” reprezintă
obligațiunile definite la articolul 52 alineatul (4) din Directiva
2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 de
coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind
anumite organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM)[23] și garantate cu oricare dintre următoarele active eligibile:

(a)
expuneri față de sau garantate de
administrații centrale, bănci centrale, entități din
sectorul public, administrații regionale și autorități
locale din Uniune;
(b)
expuneri față de sau garantate de
administrații centrale ale unor țări terțe, bănci
centrale din afara UE, bănci multilaterale de dezvoltare, organizații
internaționale care se încadrează la gradul 1 de calitate a
creditului, după cum se prevede în prezentul capitol, expuneri
față de sau garantate de entități din sectorul public din
afara UE, de administrații regionale din afara UE și de
autorități locale din afara UE, care sunt ponderate la risc ca
expuneri față de instituții sau administrații centrale
și bănci centrale, în conformitate cu articolul 110
alineatul (1), articolul 110 alineatul (2), articolul 111
alineatul (1), articolul 111 alineatul (2) sau respectiv articolul
111 alineatul (4) și care se încadrează la nivelul 1 de calitate
a riscului, după cum se prevede în prezentul capitol, și expuneri în
sensul prezentei litere, care se încadrează cel puțin la gradul 2 de
calitate a creditului, după cum se prevede în prezentul capitol, cu
condiția ca respectivele expuneri să nu depășească 20
% din valoarea nominală a obligațiunilor garantate exigibile ale
instituțiilor emitente;
(c)
expuneri față de instituții care se
încadrează la gradul 1 de calitate a creditului, după cum se prevede
în prezentul capitol. Totalul acestor
expuneri nu depășește 15 % din valoarea nominală a
obligațiunilor garantate exigibile ale instituției emitente. Nu se includ în limita de 15 % expunerile
generate de transferul și gestionarea plăților efectuate de
debitori sau de lichidarea împrumuturilor garantate cu proprietăți
imobiliare către titularii obligațiunilor garantate. Expunerile față de instituțiile
din UE, cu o scadență de cel mult 100 de zile, nu fac obiectul
cerințelor pentru nivelul 1, însă respectivele instituții
trebuie să se încadreze cel puțin la gradul 2 de calitate a
creditului, după cum se prevede în prezentul capitol.
Autoritățile
competente pot, după ce au consultat ABE, să deroge parțial de
la aplicarea literei (c) și să permită gradul 2 de calitate
a creditului pentru totalitatea expunerilor reprezentând maxim 10% din valoarea
nominală a obligațiunilor garantate exigibile ale instituției
emitente, cu condiția ca eventualele probleme semnificative de concentrare
în statele membre vizate să poată fi justificate datorită
aplicării cerinței privind gradul 1 de calitate a creditului
menționate la litera (c);
(d)
împrumuturi garantate cu proprietăți imobiliare
locative sau cu acțiuni la societăți imobiliare locative
finlandeze, așa cum se menționează la articolul 120
alineatul (1) litera (b), până la valoarea cea mai mică dintre
principalul ipotecilor combinate cu orice ipoteci anterioare și 80 %
din valoarea proprietăților gajate, sau garantate cu
unități de rang prioritar emise de „Fonds Communs de Créances”
franceze sau de organisme echivalente de securitizare, reglementate de
legislația unui stat membru, care asigură securitizarea expunerilor
pe proprietăți imobiliare locative. În cazul în care astfel de unități de rang prioritar sunt
utilizate drept garanție, în cadrul supravegherii publice speciale pentru
protejarea deținătorilor de obligațiuni, așa cum se prevede
la articolul 52 alineatul (4) din Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European
și a Consiliului din 13 iulie 2009 de coordonare a actelor cu putere de
lege și a actelor administrative privind organismele de plasament colectiv
în valori mobiliare (OPCVM), trebuie să se asigure că activele-suport
pentru aceste unități sunt constituite, în orice moment de la
integrarea lor în portofoliul de acoperire, în proporție de cel puțin
90 % din ipoteci rezidențiale combinate cu orice ipoteci anterioare,
până la valoarea cea mai mică dintre principalul
unităților, principalul ipotecilor și 80 % din valoarea
proprietăților gajate, că unitățile se încadrează
la gradul 1 de calitate a creditului, după cum prevede în prezentul
capitol, și că aceste unități nu depășesc
10 % din valoarea nominală a emisiunii în circulație;
Nu se includ în limita de 90 % expunerile
generate de transferul și gestionarea plăților efectuate de
debitori sau de lichidarea împrumuturilor garantate cu proprietăți
gajate în raport cu unități de rang prioritar sau titluri de
creanță;
(e)
împrumuturi garantate cu proprietăți imobiliare
comerciale sau cu acțiuni la societăți imobiliare locative
finlandeze, așa cum se menționează la articolul 121
alineatul (1) litera (b), până la valoarea cea mai mică dintre
principalul ipotecilor combinate cu orice ipoteci anterioare și 60 % din
valoarea proprietăților gajate, sau garantate cu unități de
rang prioritar emise de „Fonds Communs de Créances” franceze sau de
organisme echivalente de securitizare, reglementate de legislația unui
stat membru, care asigură securitizarea expunerilor pe
proprietăți imobiliare comerciale. În cazul în care astfel de unități de rang prioritar sunt
utilizate drept garanție, în cadrul supravegherii publice speciale pentru
protejarea deținătorilor de obligațiuni, așa cum se prevede
la articolul 52 alineatul (4) din Directiva 2009/65/CE, trebuie să se
asigure că activele-suport pentru aceste unități sunt
constituite, în orice moment de la integrarea lor în portofoliul de acoperire,
în proporție de cel puțin 90 % din ipoteci pe
proprietăți imobiliare comerciale combinate cu orice ipoteci
anterioare, până la valoarea cea mai mică dintre principalul
unităților, principalul ipotecilor și 60 % din valoarea proprietăților
gajate, că unitățile se încadrează la gradul 1 de calitate
a creditului, după cum prevede în prezentul capitol, și că
aceste unități nu depășesc 10 % din valoarea
nominală a emisiunii în circulație. Împrumuturile garantate cu proprietăți imobiliare comerciale
sunt eligibile dacă raportul valoare/împrumut de 60% este
depășit până la un nivel maxim de 70% în cazul în care valoarea
totală a activelor constituite ca garanții pentru obligațiunile
garantate depășește valoarea nominală exigibilă a
obligațiunilor garantate cu cel puțin 10%, iar creanța
deținătorilor de obligațiuni îndeplinește cerințele
privind securitatea juridică prevăzute în capitolul 4. Creanța deținătorilor de
obligațiuni are prioritate față de alte creanțe asupra
garanției. Nu se includ în
limita de 90 % expunerile generate de transferul și gestionarea
plăților efectuate de debitori sau de lichidarea împrumuturilor
garantate cu proprietăți gajate în raport cu unități de
rang prioritar sau titluri de creanță;
(f)
împrumuturi garantate cu nave numai atunci când ipotecile
corespunzătoare care sunt combinate cu orice ipoteci anterioare nu
depășesc limita de 60 % din valoarea navei gajate.
Situațiile de la literele (a) - (f) includ,
de asemenea, garanții care sunt limitate prin lege exclusiv la protejarea
deținătorilor de obligațiuni împotriva pierderilor.
2.
Pentru proprietățile imobiliare care
constituie garanții pentru obligațiunile garantate, instituțiile
trebuie să îndeplinească cerințele prevăzute la articolul
203 și normele de evaluare prevăzute la articolul 224
alineatul (1).
3.
Obligațiunile garantate pentru care este
disponibilă o evaluare de credit efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului desemnată primesc o pondere de risc
în conformitate cu tabelul 6a, care corespunde evaluării de credit emise
de instituția externă de evaluare a creditului eligibilă în
conformitate cu articolul 131.
 Tabelul 6a
 Grad de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 10 % || 20 % || 20 % || 50 % || 50 % || 100 %
4.
Obligațiunile garantate pentru care nu este
disponibilă o evaluare de credit efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului desemnată primesc o pondere de risc
pe baza ponderii de risc atribuite expunerilor negarantate de rang prioritar
față de instituția emitentă. Se aplică următoarea
corespondență între ponderile de risc:
(a)
în cazul în care expunerile față de
instituție primesc o pondere de risc de 20 %, obligațiunea
garantată primește o pondere de risc de 10 %;
(b)
în cazul în care expunerile față de
instituție primesc o pondere de risc de 50 %, obligațiunea
garantată primește o pondere de risc de 20 %;
(c)
în cazul în care expunerile față de
instituție primesc o pondere de risc de 100 %, obligațiunea
garantată primește o pondere de risc de 50 %;
(d)
în cazul în care expunerile față de
instituție primesc o pondere de risc de 150 %, obligațiunea
garantată primește o pondere de risc de 100 %.
5.
Obligațiunile garantate emise înainte de
31 decembrie 2007 nu fac obiectul cerințelor prevăzute la
alineatele (1) și (2). Ele sunt eligibile pentru tratamentul
preferențial până la data scadenței lor în conformitate cu
alineatul (3).
Articolul 125
Elemente reprezentând poziții din securitizare
Valorile expunerilor ponderate la risc
aferente pozițiilor din securitizare se determină în conformitate cu
capitolul 5.
Articolul 126
Expuneri față de instituții și
societăți cu o evaluare de credit pe termen scurt
Expunerile față de instituții
și expunerile față de societăți pentru care este
disponibilă o evaluare de credit pe termen scurt efectuată de o
instituție externă de evaluare a creditului desemnată primesc o
pondere de risc în conformitate cu tabelul 7, care corespunde evaluării
emise de instituția externă de evaluare a creditului eligibilă
în conformitate cu articolul 131.
 Tabelul 7
 Grad de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 20 % || 50 % || 100 % || 150 % || 150 % || 150 %
Articolul 127
Expuneri sub formă deunități sau acțiuni ale
organismelor de plasament colectiv (OPC)
1.
Expunerile sub formă de unități sau
acțiuni ale organismelor de plasament colectiv (denumite în continuare
„OPC”) primesc o pondere de risc de 100%, cu excepția cazului în care
instituția aplică metoda de evaluare a riscului de credit
prevăzută la alineatul (2), abordarea prin
transparență (look-through approach) prevăzută la
alineatul (4) sau metoda ponderii de risc medii prevăzută la alineatului
(5) dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la
alineatul (3).
2.
Expunerile sub formă de unități sau
acțiuni ale OPC pentru care este disponibilă o evaluare de credit
efectuată de o instituție externă de evaluare a creditului
desemnată primesc o pondere de risc în conformitate cu tabelul 8, care corespunde evaluării de credit emise de
instituția externă de evaluare a creditului eligibilă în
conformitate cu articolul 131.
 Tabelul 8
 Grad de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6
 Pondere de risc || 20 % || 50 % || 100 % || 100 % || 150 % || 150 %
3.
Instituțiile pot determina ponderea de risc pentru un
OPC, dacă sunt îndeplinite următoarele criterii de eligibilitate:
(a)
OPC este administrat de o societate care face obiectul
supravegherii în cadrul unui stat membru sau, în ceea ce privește OPC din
țări terțe, dacă sunt îndeplinite următoarele
condiții:
(i)      OPC este
administrat de o societate care face obiectul unei supravegheri considerate
echivalente cu cea reglementată de legislația Uniunii;
(ii)      este asigurată în mod corespunzător cooperarea
autorităților competente;
(b)
prospectul OPC sau documentul echivalent include
următoarele:
(i)      categoriile de active în care OPC este autorizat să
investească;
(ii)      în cazul în care
se aplică limite ale investiției, limitele relative și metodologia
de calculare a lor;
(c)
activitatea OPC este raportată autorității
competente cel puțin anual, pentru a face posibilă evaluarea
activelor și pasivelor, a veniturilor și a tranzacțiilor
efectuate în perioada de raportare.
În sensul literei (a), Comisia poate adopta,
prin intermediul actelor de punere în aplicare și sub rezerva procedurii
de examinare prevăzute la articolul 447 alineatul (2), o decizie prin care
să stabilească dacă o țară terță aplică
dispoziții de supraveghere și reglementare cel puțin echivalente
cu cele aplicate în Uniunea Europeană. În absența unei astfel de decizii, până la 1 ianuarie 2014,
instituțiile pot continua să aplice tratamentul prevăzut la
prezentul alineat pentru o țară terță, dacă
autoritățile competente au declarat țara terță
respectivă ca fiind eligibilă pentru acest tratament înainte de 1
ianuarie 2013.
4.
Dacă instituția cunoaște
expunerile-suport ale unui OPC, ea poate ține seama direct de aceste
expuneri-suport pentru a calcula o pondere de risc medie pentru expunerile sale
sub formă de acțiuni ale OPC în conformitate cu metodele
prevăzute în prezentul capitol. Dacă o expunere-suport a unui OPC
este ea însăși o expunere sub formă de acțiuni ale unui alt
OPC care îndeplinește criteriile de la alineatul (3), instituția poate
ține seama direct expunerile-suport ale celui din urmă OPC.
5.
În cazul în care instituția nu cunoaște
expunerile suport ale unui OPC, ea poate calcula o pondere de risc medie pentru
expunerile sale sub formă de unități sau acțiuni ale OPC în
conformitate cu metodele prevăzute în prezentul capitol, pornind de la
premisa că OPC investește mai întâi, până la limita maximă
permisă prin mandatul său, în clasele de expuneri care implică
cea mai ridicată cerință de capital, după care
continuă să investească în ordine descrescătoare până
când este atinsă limita totală maximă pentru investiții.
Instituțiile pot să se bazeze pe
părțile terțe menționate în continuare pentru calcularea
și raportarea, în conformitate cu metodele prevăzute la alineatele
(4) și (5), unei ponderi de risc pentru OPC:
(a)
instituția depozitară sau instituția
financiară depozitară a OPC-ului, cu condiția ca OPC-ul să
investească exclusiv în titluri de valoare și să depoziteze
toate titlurile la această instituție depozitară sau
instituție financiară;
(b)
pentru OPC-urile care nu se încadrează la
litera (a), societatea de administrare a OPC-ului, cu condiția ca
societatea de administrare a OPC-ului să îndeplinească criteriile
prevăzute la alineatul 3 litera (a).
Corectitudinea calculului menționat la primul
paragraf trebuie să fie confirmată de către un auditor extern.
Articolul 128
Expuneri provenind din titluri de capital
1.           Următoarele expuneri se
consideră expuneri provenind din titluri de capital:
(a)     expuneri care nu
sunt pe titluri de creanță și care conferă dreptul la o
creanță subordonată reziduală asupra activelor sau
venitului emitentului;
(b)     expunerile pe
titluri de creanță și alte titluri de valoare, parteneriate,
instrumente financiare derivate sau alte vehicule, a căror
importanță economică este similară cu cea a expunerilor
menționate la litera (a).
2.           Expunerile provenind din
titluri de capital primesc o pondere de risc de 100%, cu excepția cazului
în care este necesar ca acestea să fie deduse în conformitate cu partea a
doua, să primească o pondere de risc de 250% în conformitate cu
articolul 45 alineatul (2), să primească o pondere de risc de 1 250%
în conformitate cu articolul 84 alineatul (3) sau să fie tratate drept
elemente cu grad ridicat de risc în conformitate cu articolul 123.
3.           Investițiile în titluri de capital sau în instrumente de capital
de reglementare emise de instituții se clasifică drept creanțe
din titluri de capital, cu excepția cazului în care sunt deduse din
fondurile proprii ori primesc o pondere de risc de 250%, în conformitate cu
articolul 45 alineatul (2) sau sunt tratate drept elemente cu grad ridicat
de risc în conformitate cu articolul 123.
Articolul 129
Alte elemente
1.
Imobilizările corporale în sensul articolului 4
alineatul (10) din Directiva 86/635/CEE primesc o pondere de risc de 100 %.
2.
Conturile de regularizare pentru care o instituție nu
poate determina contrapartida în conformitate cu Directiva 86/635/CEE primesc o
pondere de risc de 100 %.
3.
Elementele de numerar în curs de încasare primesc o
pondere de risc de 20 %. Numerarul
aflat în casă și elementele de numerar echivalente primesc o pondere
de risc de 0 %.
4.
Rezervele în aur păstrate în tezaurele proprii sau în
custodie în limita sumelor acoperite cu pasive în aur primesc o pondere de risc
de 0 %.
5.
În cazul tranzacțiilor de vânzare de active, al
contractelor de răscumpărare și al angajamentelor ferme de
cumpărare la termen, ponderea de risc este cea aplicată activelor
respective și nu cea aplicată contrapartidelor la tranzacțiile
respective.
6.
Atunci când o instituție asigură protecție
a creditului care acoperă un număr de expuneri în condiții
potrivit cărora al n-lea caz de nerambursare corespunzător
expunerilor declanșează plata, iar acest eveniment de credit conduce
la lichidarea contractului, și atunci când produsul dispune de o evaluare
externă a creditului efectuată de o instituție externă de
evaluare a creditului eligibilă, se aplică ponderile de risc
prevăzute în capitolul 5. În
cazul în care produsul nu este evaluat de o instituție externă de
evaluare a creditului eligibilă, ponderile de risc pentru expunerile
incluse în coș, mai puțin un număr de n-1 expuneri, sunt
agregate până la un nivel de maxim de 1 250 % și multiplicate cu
valoarea nominală a protecției furnizate de instrumentul derivat de credit
pentru a obține valoarea ponderată la risc a activului. Cele n-1 expuneri excluse din agregare sunt
determinate astfel încât să includă fiecare dintre acele expuneri
care generează o valoare a expunerii ponderate la risc inferioară
valorii ponderate la risc a oricărei expuneri incluse în agregare.
7.
Valoarea expunerii pentru operațiunile de leasing
este valoarea actualizată a plăților minime de leasing. Plățile minime de leasing sunt
plățile pe care debitorul este sau poate fi obligat să le
efectueze pe perioada leasingului, precum și orice opțiune a
debitorului cu privire la cumpărarea avantajoasă a bunului (bargain
option) cu o probabilitate rezonabilă de a fi exercitată. O parte, alta decât debitorul, poate fi
obligată să efectueze o plată legată de valoarea
reziduală a proprietății care face obiectul contractului de
leasing și această obligație de plată îndeplinește
setul de condiții prevăzut la articolul 197 cu privire la
eligibilitatea furnizorilor de protecție, precum și cerințele de
recunoaștere a altor tipuri de garanții, prevăzute la articolele
208-210, obligația de plată poate fi considerată drept
protecție nefinanțată a creditului în conformitate cu capitolul
4. Aceste expuneri se clasifică în clasa de expuneri pertinentă, în
conformitate cu articolului 107. Atunci
când expunerea este o valoare reziduală a unor active care fac obiectul
unui contract de leasing, valorile ponderate la risc ale expunerilor se
calculează după cum urmează: 1/t × 100 % × valoarea expunerii, unde t este numărul cel mai mare
dintre 1 și numărul cel mai apropiat de ani întregi rămași
din contractul de leasing.
Secțiunea 3
Recunoașterea
și punerea în corespondență (mapping) a evaluărilor
riscului de credit
Subsecțiunea 1
Recunoașterea
instituțiilor externe de evaluare a creditului
Articolul 130
Instituțiile externe de evaluare a creditului
1.
O evaluare externă a creditului poate fi
folosită pentru determinarea ponderii de risc aplicabile unei expuneri în
temeiul prezentului capitol numai dacă a fost emisă de o
instituție externă de evaluare a creditului eligibilă sau a fost
aprobată de o instituție externă de evaluare a creditului
eligibilă în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1060/2009.
2.
Instituțiile externe de evaluare a creditului
eligibile sunt toate agențiile de rating de credit care au fost
înregistrate sau certificate în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1060/2009
și băncile centrale care acordă ratinguri de credit exceptate de
la aplicarea dispozițiilor Regulamentului (CE) nr. 1060/2009.
3.
ABE publică o listă cu instituțiile externe
de evaluare a creditului eligibile.
Subsecțiunea 2
Punerea
în corespondență a evaluărilor de credit emise de o
instituție externă de evaluare a creditului
Articolul 131
Punerea în corespondență a evaluărilor de credit
emise de o instituție externă de evaluare a creditului
1.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a preciza, în cazul fiecărei instituții
externe de evaluare a creditului eligibile, cărui grad de calitate a
creditului stabilit în secțiunea 2 îi corespund evaluările pertinente
de credit emise de o instituție externă de evaluare a creditului
eligibilă („punere în corespondență”). Deciziile respective trebuie să fie obiective și consecvente.
ABE înaintează Comisiei proiectele de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2014
și transmit versiuni revizuite ale proiectelor de standarde tehnice,
dacă este necesar.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
2.
La punerea în
corespondență a evaluărilor de credit, ABE trebuie să
respecte următoarele cerințe:
(a)
pentru a delimita gradele relative de risc aferente
fiecărei evaluări de credit, ABE ia în considerare factori
cantitativi cum ar fi rata de nerambursare pe termen lung aferentă tuturor
elementelor care primesc aceeași evaluare de credit. Pentru instituțiile externe de evaluare a creditului
nou-înființate sau pentru cele care nu dispun decât de un volum limitat de
date referitoare la situațiile de nerambursare, autoritățile
competente solicită ca instituțiile externe de evaluare a creditului
respective să declare care consideră că este rata de
nerambursare pe termen lung aferentă tuturor elementelor care primesc
aceeași evaluare de credit;
(b)
pentru a delimita gradele relative de risc exprimate de
fiecare evaluare de credit, ABE ia în considerare factori calitativi cum ar fi
ansamblul emitenților acoperiți de instituția externă de
evaluare a creditului, gama de evaluări atribuite de instituția
externă de evaluare a creditului, semnificația fiecărei
evaluări de credit și definiția nerambursării în
accepțiunea unei anumite instituții externe de evaluare a creditului.
(c)
ABE compară ratele de nerambursare înregistrate
pentru fiecare evaluare de credit emisă de o anumită instituție
externă de evaluare a creditului, iar apoi le compară cu o valoare de
referință constituită pe baza ratelor de nerambursare
înregistrate de alte instituții externe de evaluare a creditului pe un
ansamblu de emitenți prezentând un nivel echivalent de risc de credit;
(d)
în cazul în care ratele de nerambursare înregistrate
pentru evaluarea de credit efectuată de o anumită instituție
externă de evaluare a creditului sunt semnificativ și sistematic mai
ridicate decât valoarea de referință, ABE atribuie evaluării de
credit efectuate de instituția externă de evaluare a creditului un
grad de calitate a creditului mai ridicat pe scala de evaluare a
calității creditului;
(e)
dacă ABE a crescut ponderea de risc asociată
unei evaluări de credit efectuate de o anumită instituție
externă de evaluare a creditului, iar ratele de nerambursare înregistrate
pentru evaluare de credit efectuată de respectiva instituție
externă de evaluare a creditului nu mai sunt semnificativ și
sistematic mai ridicate decât valoarea de referință, ABE decide
să restabilească gradul inițial de calitate a creditului pe
scala de evaluare a calității creditului pentru evaluarea de credit
efectuată de respectiva instituție externă.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
punere în aplicare pentru a specifica factorii cantitativi menționați
la alineatul (2) litera (a), factorii calitativi menționați la
alineatul (2) litera (b) și valoarea de referință
menționată la alineatul (2) litera (c).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2014.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Subsecțiunea 3
Utilizarea
evaluărilor de credit ale agențiilor de creditare a exportului
Articolul 132
Utilizarea evaluărilor de credit ale agențiilor de
creditare a exportului
1.
În sensul articolului 109, instituțiile pot utiliza
evaluări de credit ale unei agenții de creditare a exportului,
dacă este îndeplinită una dintre condițiile următoare:
(a)
este vorba despre o clasificare de comun acord a
riscurilor de către agențiile de creditare a exportului care
participă la „Acordul privind orientările pentru creditele la export
care beneficiază de sprijin public ” al OCDE;
(b)
agenția de creditare a exportului își
publică evaluările de credit și respectă metodologia
agreată de OCDE, iar evaluarea de credit are la bază una dintre cele
opt prime minime de asigurare de risc la export (MEIP) prevăzute de
metodologia agreată de OCDE.
2.
Expunerilor pentru care este recunoscută o evaluare
efectuată de o agenție de creditare a exportului în scopul
ponderării riscurilor li se aplică o pondere de risc în conformitate
cu tabelul 9.
 Tabelul 9
 MEIP || 0 || 1 || 2 || 3 || 4 || 5 || 6 || 7
 Pondere de risc || 0 % || 0 % || 20 % || 50 % || 100 % || 100 % || 100 % || 150 %
3.           Până
la 1 ianuarie 2014, ABE emite orientări în conformitate cu articolul
16 din Regulamentul nr. 1093/2010 referitoare la agențiile de
creditare a exportului care pot fi utilizate de instituții în conformitate
cu alineatul (1).
Secțiunea 4
Utilizarea
evaluărilor de credit emise de o instituție externă de evaluare
a creditului pentru determinarea ponderilor de risc
Articolul 133
Cerințe generale
O instituție poate desemna una sau mai
multe instituții externe de evaluare a creditului eligibile pe care le va
utiliza pentru a determina ponderile de risc aplicabile activelor și
elementelor extrabilanțiere. Evaluările
de credit nu pot fi utilizate selectiv. Atunci când utilizează evaluări de credit, instituțiile
trebuie să respecte următoarele cerințe:
(a)          o
instituție care se decide să utilizeze evaluările de credit
efectuate de o instituție externă de evaluare a creditului
eligibilă pentru o anumită clasă de elemente trebuie să
utilizeze respectivele evaluări de credit în mod consecvent, pentru toate
expunerile aparținând acelei clase;
(b)          o
instituție care decide să utilizeze evaluări de credit efectuate
de o instituție externă de evaluare a creditului eligibilă
trebuie să utilizeze respectivele evaluări în mod continuu și
consecvent de-a lungul timpului;
(c)          o
instituție utilizează numai acele evaluări de credit efectuate de
o instituție externă de evaluare a creditului care iau în considerare
toate valorile, atât ca principal, cât și ca dobândă datorată
pentru acesta;
(d)          în cazul în
care nu este disponibilă decât o singură evaluare de credit
efectuată de o instituție externă de evaluare a creditului
desemnată pentru un element evaluat, respectiva evaluare de credit se
utilizează pentru a determina ponderea de risc pentru elementul respectiv;
(e)          în cazul în
care sunt disponibile două evaluări de credit efectuate de o instituție
externă de evaluare a creditului desemnată și ele corespund unor
ponderi de risc diferite pentru un element evaluat, se aplică ponderea cea
mai mare;
(f)           în cazul în
care sunt disponibile mai mult de două evaluări de credit efectuate
de o instituție externă de evaluare a creditului desemnată
pentru un element evaluat, se utilizează două dintre aceste
evaluări de risc care generează primele două dintre cele mai
mici ponderi de risc. În cazul în
care cele două ponderi de risc dintre cele mai mici sunt diferite, se
aplică cea mai mare dintre ele. În
cazul în care cele două ponderi de risc dintre cele mai mici sunt
identice, se aplică ponderea de risc respectivă.
Articolul 134
Evaluări de credit privind un emitent sau o emisiune
1.
Atunci când există o evaluare de credit pentru un
anumit program sau facilitate de emisiune căreia îi aparține
elementul ce reprezintă expunerea, respectiva evaluare de credit se
utilizează pentru a determina ponderea de risc aplicabilă elementului
respectiv.
2.
În cazul în care nu există o evaluare de credit
aplicabilă în mod direct pentru un anumit element, însă există o
evaluare de credit pentru un anumit program sau facilitate de emisiune
căreia nu îi aparține
elementul ce reprezintă expunerea sau există o evaluare generală
de credit pentru emitent, atunci respectiva evaluare de credit se
utilizează în unul sau altul din cazurile următoare:
(a)
ea generează o pondere de risc mai mare decât
ar fi cazul și expunerea în cauză este de rang egal sau inferior, în
toate privințele, față de respectivul program sau facilitate de
emisiune sau față de expunerile negarantate de rang prioritar ale
emitentului respectiv, după cum este cazul;
(b)
ea generează o pondere de risc mai mică
și expunerea în cauză este de rang egal sau superior, în toate
privințele, față de respectivul program sau facilitate de
emisiune sau față de expunerile negarantate de rang prioritar ale
emitentului respectiv, după cum este cazul;
În toate celelalte cazuri, expunerea trebuie
să fie tratată ca o expunere care nu beneficiază de rating.
3.
Alineatele (1) și (2) nu aduc atingere
aplicării articolului 124.
4.
Evaluările de credit pentru emitenții din
cadrul unui grup nu pot fi utilizate ca evaluări de credit pentru alt
emitent din cadrul aceluiași grup.
Articolul 135
Evaluări de credit pe termen lung și pe termen scurt
1.
Evaluările de credit pe termen scurt pot fi
utilizate doar pentru activele și elementele extrabilanțiere pe
termen scurt care reprezintă expuneri față de instituții
și societăți.
2.
O evaluare de credit pe termen scurt se aplică
doar elementului la care se referă evaluarea de credit pe termen scurt
și nu se utilizează pentru a deriva ponderi de risc aplicabile altor
elemente, cu excepția situațiilor următoare:
(a)
în cazul în care o facilitate pe termen scurt, care a fost
evaluată, primește o pondere de risc de 150 %, atunci toate
expunerile negarantate față de respectivul debitor, care nu au fost
evaluate, fie pe termen scurt, fie pe termen lung, primesc, de asemenea, o
pondere de risc de 150 %;
(b)
în cazul în care o facilitate pe termen scurt, care a fost
evaluată, primește o pondere de risc de 50 %, atunci nicio expunere
pe termen scurt care nu este evaluată nu primește o pondere de risc
mai mică de 100 %.
Articolul 136
Elemente denominate în moneda națională și în
valută
O evaluare de credit pentru un element
denominat în moneda națională a debitorului nu poate fi
utilizată pentru a deriva o pondere de risc pentru o altă expunere
față de același debitor, dar care este denominată în valută.
În cazul în care o expunere rezultă din
participarea unei instituții la un împrumut acordat de o bancă
multilaterală de dezvoltare, cu statut de creditor preferențial
recunoscut de piață, evaluarea de credit pentru elementul denominat
în moneda națională a debitorului poate fi utilizată în scopul ponderării
la risc.
Capitolul 3
Abordarea bazată pe modele interne de rating
Secțiunea 1
Aprobarea
acordată de autoritățile competente pentru utilizarea
abordării bazate pe modele interne de rating
Articolul 137
IRB 0
Definiții
1.
În sensul prezentului capitol, se aplică următoarele definiții:
(1)     „sistem de
rating” înseamnă ansamblul tuturor metodelor, proceselor, controalelor,
sistemelor de colectare a datelor și sistemelor informatice care permit
evaluarea riscului de credit, încadrarea expunerilor în clase sau categorii de
rating și cuantificarea probabilităților de nerambursare și
de pierdere, care au fost elaborate pentru un anumit tip de expuneri;
(2)     „tip de expuneri” înseamnă un grup
de expuneri administrate omogen, care sunt formate dintr-un anumit tip de
facilități și care pot fi limitate la o singură entitate
sau la un singur subansamblu de entități din cadrul unui grup,
dacă același tip de expuneri este administrat în mod diferit în alte
entități din cadrul grupului;
(3)     „unitate operațională” înseamnă
orice entitate organizatorică sau juridică, linie de activitate sau
locație geografică separată;
(4)     „entitate financiară
reglementată” înseamnă oricare dintre următoarele:
(a)     următoarele
entități, inclusiv entitățile din țări
terțe, care desfășoară activități similare
și care sunt supuse unei supravegheri prudențiale în temeiul
legislației UE sau al legislației unei țări terțe care
aplică reguli de supraveghere prudențială și cerințele
de reglementare cel puțin echivalente cu cele aplicate în Uniune:
(i)      o instituție
de credit;
(ii)      o societate de
investiții;
(iii)     o societate de
asigurare;
(iv)     un holding
financiar;
(v)     un holding cu
activitate mixtă.
(b)     orice altă entitate care îndeplinește toate condițiile
următoare:
(i)      desfășoară
una sau mai multe dintre activitățile enumerate în anexa I la
Directiva [inserat de PO] sau în anexa I la Directiva 2004/39/CE;
(ii)      este o
filială a unei entități financiare reglementate;
(iii)     este inclusă
în supravegherea prudențială la nivel consolidat a grupului;
(c)     orice entitate
menționată la litera (a) punctele (i) - (v) sau de la litera (b) care
nu face obiectul unor cerințe de supraveghere prudențială
și de reglementare cel puțin echivalente cu cele din Uniune, dar care
face parte dintr-un grup supus cerințelor menționate pe bază
consolidată;
(5)     „entitate financiară
reglementată de mari dimensiuni” înseamnă orice entitate
financiară reglementată ale cărei active totale, la nivelul
societății considerate individual sau la nivelul consolidat al
grupului, ating sau depășesc pragul de 70 de miliarde EUR; pentru a
stabili dimensiunea activelor, se utilizează cele mai recente
situații financiare auditate ale societății-mamă și
ale filialelor consolidate;
(6)     „entitate financiară
nereglementată” înseamnă orice altă entitate care nu este o
entitate reglementată, dar care desfășoară una sau mai
multe dintre activitățile enumerate în anexa I la Directiva [inserat
de PO] sau în anexa I la Directiva 2004/39/CE;
(7)     „ clasă de rating a debitorilor”
înseamnă o clasă de risc din cadrul scalei de rating a debitorilor
aferente unui sistem de rating, în care debitorii sunt alocați pe baza
unui set distinct și specificat de criterii de rating care stau la baza
estimării probabilității de nerambursare (PD);
(8)     „clasă de rating a tranzacțiilor”
desemnează o clasă de risc din cadrul scalei de rating a
tranzacțiilor, aferentă unui sistem de rating, în care sunt încadrate
expunerile pe baza unui set distinct și specificat de criterii de rating,
în baza cărora se obțin propriile estimări ale pierderilor în
caz de nerambursare (LGD);
(9)     „societate de administrare”
desemnează o entitate care administrează zilnic un coș de
creanțe cumpărate sau expunerile de credit suport.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de reglementare care să precizeze
condițiile pe baza cărora autoritățile competente vor
evalua echivalența cerințelor de supraveghere prudențială
și de reglementare prevăzute de legislația țărilor
terțe.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 138
Aprobare pentru utilizarea abordării bazate pe modele
interne de rating
1.
Atunci când sunt îndeplinite condițiile
prevăzute în prezentul capitol, autoritățile competente permit
instituțiilor să își calculeze valorile expunerilor ponderate la
risc utilizând abordarea bazată pe modele interne de rating.
2.
Aprobarea pentru utilizarea abordării bazate
pe modele interne de rating, inclusiv estimările proprii ale pierderilor
în caz de nerambursare (denumite în continuare „LGD”) și proprii factori
de conversie, este necesară pentru fiecare sistem de rating, pentru
fiecare abordare bazată pe modele intern pentru expuneri din titluri de
capital și pentru fiecare metodă se estimare a LGD și a
factorilor de conversie care se utilizează.
3.
Instituțiile trebuie să obțină
aprobarea autorităților competente pentru:
(a)
modificările sferei de aplicare a unui sistem
de rating sau a unei abordări bazate pe modele interne pentru expuneri din
titluri de capital pe care instituția a primit aprobarea să le
utilizeze;
(b)
modificările importante ale unui sistem de
rating sau ale unei abordări bazate pe modele interne pentru expuneri din
titluri de capital pe care instituția a primit aprobarea să le
utilizeze.
Sfera de aplicare a unui sistem de rating cuprinde
toate expunerile de tipul relevant de expuneri pentru care a fost conceput
sistemul de rating respectiv.
4.
Instituțiile informează
autoritățile competente cu privire la orice modificări ale
sistemelor de rating și ale abordărilor bazate pe modele interne
pentru expunerile din titluri de capital.
5.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să precizeze condițiile în care
instituțiile trebuie să evalueze importanța modificărilor
sistemelor de rating sau ale abordărilor bazate pe modele interne pentru
expunerile din titluri de capital pe care le utilizează în cadrul
abordării bazate pe modele interne de rating menționate la alineatul
(1), care necesită o aprobarea suplimentară sau care trebuie
notificate.
ABE înaintează
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până
la 31 decembrie 2013.
Competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf
este delegată Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la
articolele 10-14 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 139
Evaluarea de către autoritățile competente a unei
cereri de utilizare a abordării bazate pe modele interne de rating
1.
Autoritatea competentă acordă unei
instituții aprobarea de a utiliza abordarea bazată pe modele interne
de rating, inclusiv de a folosi propriile estimări ale LGD și proprii
factori de conversie, în conformitate cu articolul 138, numai dacă
autoritatea competentă este convinsă că sunt îndeplinite
cerințele prevăzute în prezentul capitol, în special cele
prevăzute în secțiunea 6, și că sistemele instituției
pentru administrarea și ratingul expunerilor la riscul de credit sunt
solide și aplicate cu integritate și, în special, că
instituția a demonstrat, spre satisfacția autorităților
competente, că sunt îndeplinite următoarele criterii:
(a)
sistemele de rating ale instituției permit o
evaluare pertinentă a caracteristicilor debitorului și ale
tranzacției, precum și o diferențiere semnificativă și
o estimare cantitativă precisă și consecventă a riscului;
(b)
ratingurile interne și estimările
situațiilor de nerambursare și ale pierderilor, utilizate pentru
determinarea cerințelor de fonduri proprii, precum și sistemele
și procesele asociate joacă un rol esențial în administrarea
riscurilor și în procesul decizional, precum și în mecanismul de
aprobare a creditului, în repartizarea capitalului intern și în
guvernanța corporativă a instituției;
(c)
instituția dispune de o unitate de control a
riscului de credit, responsabilă pentru sistemele sale de rating,
suficient de independentă și aflată în afara oricărei
influențe inoportune;
(d)
instituția colectează și
păstrează toate datele relevante care pot constitui un sprijin
eficace pentru procedurilor sale de măsurare și de administrare a
riscului de credit;
(e)
instituția își documentează
sistemele de rating, precum și motivele care stau la baza proiectării
lor și validează sistemele respective.
(f)
instituția și-a validat sistemele de
rating pe o perioadă de timp corespunzătoare înainte de a primi
aprobarea de a utiliza sistemele de rating sau abordarea bazată pe modele
interne pentru expunerile din titluri de capital, a analizat în cursul acestei
perioade dacă respectivele sisteme de rating și abordări bazate
modele interne pentru expunerile din titluri de capital sunt potrivite pentru
sfera de aplicare a sistemului de rating și a introdus modificările
care s-au dovedit necesare în urma analizei pentru sistemele de rating și
abordările bazate modele interne pentru expunerile din titluri de capital;

(g)
instituția a calculat conform abordării
bazate pe modele interne de rating cerințele de fonduri proprii care
rezultă din estimările sale referitoare la parametrii de risc și
este în măsură să transmită rapoartele cerute în
conformitate cu articolul 95.
Cerințele de
utilizare a unei abordări bazate pe modele interne de rating, inclusiv a propriilor
estimări ale LGD și factori de conversie, se aplică, de
asemenea, în cazul în care o instituție a introdus un sistem de rating, sau
un model sau utilizat într-un sistem de rating, pe care l-a achiziționat
de la un furnizor terț.
2.
ABE elaborează standarde tehnice de reglementare care să precizeze procesele pe
care trebuie să le urmeze autoritățile competente în evaluarea
conformității unei instituții cu cerințele prevăzute
pentru utilizarea abordării bazate pe modele interne de rating.
ABE înaintează
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până
la 31 decembrie 2014.
Competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf
este delegată Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la
articolul 15 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 140
Experiența anterioară în utilizarea
abordărilor bazate pe modele interne de rating
1.
O instituție care solicită aprobarea de a
utiliza abordarea bazată pe modele interne de rating a folosit, pentru
clasele de expuneri în cauză, sisteme de rating care au fost, în linii
generale, în conformitate cu cerințele prevăzute în secțiunea 6
pentru măsurarea și administrarea internă a riscului timp de cel
puțin trei ani înainte de a se califica pentru utilizarea abordării
bazate pe modele interne de rating.
2.
O instituție care solicită aprobarea de
utilizare a propriilor estimări ale LGD și factori de conversie
trebuie să demonstreze, într-un mod considerat satisfăcător de
autoritățile competente, că a estimat și utilizat propriile
estimări ale LGD și proprii factori de conversie într-o manieră
care a fost, în linii generale, în conformitate cu cerințele
prevăzute în secțiunea 6 privind utilizarea estimărilor proprii
ale parametrilor respectivi timp de cel puțin trei ani înainte de a se
califica pentru utilizarea propriilor estimări ale LGD și proprii
factori de conversie.
3.
În cazul în care instituția extinde utilizarea
abordării bazate pe modele interne de rating după obținerea
aprobării inițială, experiența instituției este
suficientă pentru a satisface cerințele de la alineatele (1) și
(2) pentru expunerile suplimentare acoperite. Dacă utilizarea sistemelor
de rating este extinsă la expuneri semnificativ diferite de sfera
inițială de aplicare, astfel încât experiența dobândită nu
poate fi considerată suficientă pentru respectarea acestor
dispoziții în ceea ce privește expunerile suplimentare, atunci
cerințele prevăzute la alineatele (4) și (5) se aplică
separat pentru expunerile suplimentare.
Articolul 141
Măsuri care trebuie luate în cazul în care
cerințele din prezentul capitol nu mai sunt respectate
În cazul în care o instituție nu mai
îndeplinește cerințele prevăzute în prezentul capitol, aceasta
notifică autoritatea competentă și ia una din următoarele
măsuri:
(a)          prezintă
autorității competente un plan de redresare rapidă în vederea
respectării cerințelor;
(b)          demonstrează,
într-un mod considerat satisfăcător de autoritățile
competente, că efectele nerespectării cerințelor respective sunt
neglijabile.
Articolul 142
Metodologia de încadrare a expunerilor în clase de expuneri
1.
Metodologia utilizată de instituție în vederea
încadrării expunerilor în diferite clase de expuneri trebuie să fie
adecvată și consecventă în timp.
2.
Fiecare expunere este încadrată în una dintre următoarele
clase de expuneri:
(a)
creanțe sau creanțe contingente asupra
administrațiilor centrale sau băncilor centrale;
(b)
creanțe sau creanțe contingente asupra
instituțiilor;
(c)
creanțe sau creanțe contingente asupra
societăților;
(d)
creanțe sau creanțe contingente de tip
retail;
(e)
creanțe din titluri de capital;
(f)
poziții de securitizare;
(g)
active, altele decât obligații din credit.
3.
Următoarele expuneri se încadrează în clasa
prevăzută la alineatul (2) litera (a):
(a)
expuneri față de administrații regionale,
autorități locale sau entități din sectorul public, care
sunt tratate ca expuneri față de administrații centrale în
temeiul articolelor 110 și 111;
(b)
expuneri față de băncile multilaterale de
dezvoltare, menționate la articolul 112 și față de
organizațiile internaționale menționate la articolul 113,
cărora le este atribuită o pondere de risc de 0% în temeiul
articolelor respective.
4.
Următoarele expuneri se încadrează în clasa
prevăzută la alineatul (2) litera (b):
(a)
expuneri față de administrații regionale
și autorități locale care nu sunt tratate ca expuneri
față de administrații centrale în temeiul articolului 110;
(b)
expuneri față de entități din sectorul
public care sunt tratate ca expuneri față de instituții în
temeiul articolului 111 alineatul (2); și
(c)
expuneri față de băncile multilaterale de
dezvoltare cărora nu li se atribuie o pondere de risc de 0% în temeiul
articolului 112.
5.
Pentru a fi încadrate în clasa expunerilor de tip retail,
prevăzută la alineatul (2) litera (d), expunerile trebuie
să respecte următoarele criterii:
(a)
acestea trebuie să fie expuneri față de:
(i)      una sau mai multe
persoane fizice;
(ii)      o întreprindere
mică sau mijlocie, cu condiția ca, în ultimul caz, suma totală
datorată instituției, societății-mamă și
filialelor sale, inclusiv orice expunere care a depășit data
scadentă, de către clientul debitor sau de către un grup de
clienți aflați în legătură, excluzând creanțele sau
creanțele contingente garantate cu proprietăți imobiliare locative,
să nu depășească 1 milion EUR, din informațiile
deținute de instituție, care va fi luat măsurile necesare pentru
a confirma situația;
(b)
ele trebuie să fie tratate de instituție în
cadrul procesului său de administrare a riscurilor într-o manieră
similară și consecventă în timp;
(c)
acestea trebuie să nu fie administrate doar în
mod individual ca expuneri din clasa expunerilor față de
societăți;
(d)
fiecare trebuie să reprezinte o expunere
dintr-un număr semnificativ de expuneri care sunt administrate în mod
similar.
În plus față de expunerile enumerate la
primul paragraf, valoarea actualizată a plăților minime de
leasing de tip retail trebuie să fie inclusă în clasa de expuneri de
tip retail.
6.
Următoarele expuneri se încadrează în clasa de expuneri din
titluri de capital prevăzută la alineatul (2) litera (e):
(a)
expuneri care nu sunt pe titluri de creanță
și care conferă dreptul la o creanță subordonată
reziduală asupra activelor sau venitului emitentului;

(b)
expunerile pe titluri de creanță și alte
titluri de valoare, parteneriate, instrumente financiare derivate sau alte
vehicule, a căror importanță economică este similară
cu cea a expunerilor menționate la litera (a).
7.
Orice obligație de credit care nu este încadrată în clasele de
expuneri menționate la alineatul (2) literele (a), (b), (d), (e) și
(f) se încadrează în clasa de expuneri față de
societăți, menționată la același alineat litera (c).
8.
În cadrul clasei de expuneri față de societăți
prevăzute la alineatul (2) litera (c), instituțiile identifică
în mod distinct ca expuneri provenind din finanțări specializate,
expunerile care prezintă următoarele caracteristici:
(a)
expunerile sunt față de o entitate
creată în mod special pentru a finanța sau administra active
corporale;
(b)
dispozițiile contractuale conferă
creditorului un grad substanțial de control asupra activelor și
veniturilor pe care le generează;
(c)
sursa principală de rambursare a creditului
este reprezentată de venitul generat de activele finanțate și nu
de capacitatea independentă de rambursare a societății
comerciale în ansamblul său.
9.
Valoarea reziduală a proprietăților
care fac obiectul unui contract de leasing se încadrează în clasa de
expuneri prevăzută la alineatul (2) litera (g), cu excepția
cazului în care valoarea reziduală este deja inclusă în expunerea
provenind din operațiuni de leasing prevăzută în articolul 162
alineatul (4).
Articolul 143
Condiții de implementare a abordării bazate pe modele
interne de rating pentru diferite clase de expuneri și unități
operaționale
1.
Instituțiile și orice societate-mamă
și filialele sale implementează abordarea bazată pe modele interne
de rating pentru toate expunerile, cu excepția cazului în care au primit
din partea autorităților competente aprobarea de a utiliza în
permanență abordarea standardizată în conformitate cu articolul
145.
Sub rezerva aprobării de către
autoritățile competente, implementarea se poate face progresiv pentru
fiecare dintre clasele de expuneri menționate la articolul 142, în cadrul
aceleiași unități operaționale, pentru diferite
unități operaționale din același grup sau în cazul
utilizării propriilor estimări ale LGD sau a propriilor factori de
conversie pentru calculul ponderilor de risc aplicabile expunerilor
față de societăți, instituții, administrații
centrale și bănci centrale.
În cazul clasei de expuneri față de tip
retail menționate la articolul 142 alineatul (5), implementarea se poate
face progresiv pentru clasele de expuneri cărora le corespund diferitele
corelări de la articolul 149.
2.
Autoritatea competentă stabilește perioada de
timp necesară fiecărei instituții, societăți-mamă
și filiale ale sale pentru a implementa abordarea bazată pe modele
interne de rating pentru toate expunerile. Această perioadă este cea pe care autoritatea competentă
o consideră necesară, pe baza naturii și dimensiunii
instituțiilor, societății-mamă și filialelor sale,
precum și în funcție numărul și natura sistemelor de rating
care urmează să fie implementate.
3.
Instituțiile implementează abordarea bazată
pe modele interne de rating în conformitate cu condițiile stabilite de
autoritățile competente. Autoritatea
competentă elaborează aceste condiții astfel încât să
garanteze că flexibilitatea acordată în temeiul alineatului (1) nu
este utilizată selectiv cu scopul de a reduce cerințele de fonduri
proprii în ceea ce privește acele clase de expuneri sau unități
operaționale care urmează a fi incluse în abordarea bazată pe
modele interne de rating sau în sfera de utilizare a propriilor estimări
ale LGD și a propriilor factori de conversie.
4.
Instituțiilor care au început să utilizeze
abordarea bazată pe modele interne de rating numai după 1 ianuarie
2013 își păstrează capacitatea de a calcula cerințele de
capital utilizând abordarea standardizată pentru toate expunerile lor pe
parcursul perioadei de implementare până când autoritățile competente
le informează că, spre satisfacția lor, implementarea
abordării bazate pe modele interne de rating se va finaliza cu
certitudine.
5.
O instituție care dispune de aprobarea de a utiliza
abordarea bazată pe modele interne de rating pentru orice clasă de
expuneri este autorizată să utilizeze abordarea bazată pe modele
interne de rating pentru clasa de expuneri din titluri de capital, cu
excepția cazului în care respectiva instituție poate aplica abordarea
standardizată pentru expunerile din titluri de capital în conformitate cu
articolul 145.
6.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să precizeze condițiile în conformitate cu care
autoritățile competente stabilesc condițiile potrivit
cărora instituțiile pot să implementeze abordarea bazată pe
modele interne de rating în conformitate cu prezentul articol.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 144
Condiții pentru a reveni la utilizarea unor abordări
mai puțin sofisticate
1.
O instituție care utilizează abordarea
bazată pe modele interne de rating nu renunță la utilizarea
acestei abordări pentru a utiliza în schimb abordarea standardizată
pentru calcularea valorilor expunerilor ponderate la risc, decât dacă sunt
îndeplinite următoarele condiții:
(a)
instituția a demonstrat în mod satisfăcător
autorității competente că utilizarea abordării
standardizate nu este propusă pentru a reduce cerințele de fonduri
proprii ale instituției, ci este necesară ținând cont de natura
și complexitatea instituției și nu ar avea un impact negativ
semnificativ asupra solvabilității instituției sau asupra
capacității sale de a administra riscul în mod eficient;
(b)
instituția a primit aprobarea prealabilă
a autorității competente.
2.
Instituțiile care au obținut aprobarea
prevăzută la articolul 146 alineatul (9) pentru utilizarea propriilor estimări ale LGD și a
propriilor factori de conversie, nu revin la utilizarea valorilor LGD și a
factorilor de conversie menționați la articolul 146
alineatul (8), decât dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)     instituția a
demonstrat în mod satisfăcător autorității competente
că utilizarea LGD și a factorilor de conversie prevăzuți la
articolul 146 alineatul (8) nu este propusă pentru a reduce
cerințele de fonduri proprii ale instituției, ci este necesară
ținând cont de natura și complexitatea instituției și nu ar
avea un impact negativ semnificativ asupra solvabilității
instituției sau asupra capacității sale de a administra riscul
în mod eficient;
(b)     instituția a primit aprobarea prealabilă a
autorității competente.
3.
Aplicarea alineatelor (1) și (2) este
subordonată condițiilor pentru implementarea abordării bazate pe
modele interne de rating stabilite de autoritățile competente în
conformitate cu articolul 143 și permisiunii de utilizare parțială permanentă menționată
la articolul 145.
Articolul 145
Condiții de utilizare parțială permanentă

1.
În cazul în care au primit aprobarea prealabilă a
autorităților competente, instituțiile autorizate să
utilizeze abordarea bazată pe modele interne de rating pentru calcularea
valorilor expunerilor ponderate la risc și a valorilor pierderilor
așteptate pentru una sau mai multe clase de expuneri, pot aplica abordarea
standardizată pentru următoarele expuneri:
(a)
clasa de expuneri prevăzută la articolul
142 alineatul (2) litera (a), în cazul în care numărul contrapartidelor
semnificative este limitat, iar implementarea unui sistem de rating pentru
contrapartidele respective ar constitui un efort excesiv pentru
instituție;
(b)
clasa de expuneri prevăzută la articolul
142 alineatul (2) litera (b), în cazul în care numărul
contrapartidelor semnificative este limitat, iar implementarea unui sistem de
rating pentru contrapartidele respective ar constitui un efort excesiv pentru
instituție;
(c)
expunerile față de unități
operaționale de mică importanță, precum și clasele de
expuneri care nu sunt semnificative din perspectiva dimensiunii și a
profilului de risc;
(d)
expunerile față de administrațiile
centrale ale statelor membre și față de administrațiile
regionale, autoritățile locale și organele administrative ale
acestora, sub rezerva următoarele condiții:
(i)      din punctul de vedere al riscului, ca
urmare a unor dispoziții publice cu caracter specific, nu există
diferențe între expunerile față de administrația
centrală în cauză și celelalte expuneri menționate și
(ii)      expunerile față
de administrația centrală primesc o pondere de risc de 0 % în temeiul
articolului 109 alineatul (4);
(e)
expunerile unei instituții față de o
contrapartidă care este societatea-mamă, filiala sa sau o
filială a societății-mamă, cu condiția ca
contrapartida să fie o instituție sau un holding financiar, un
holding financiar mixt, o instituție financiară, o societate de
gestionare a activelor sau o societate de servicii auxiliare care face obiectul
unor cerințe prudențiale adecvate sau o societate legată printr-o
relație în sensul articolului 12 alineatul (1) din Directiva 83/349/CEE;
(f)
expunerile între instituții care îndeplinesc
cerințele prevăzute la articolul 108 alineatul (7);
(g)
expunerile din titluri de capital față de
entități ale căror obligații de credit primesc o pondere de
risc de 0% în temeiul capitolului 2, inclusiv față de
entitățile sponsorizate public în cazul cărora se poate aplica o
pondere de risc de 0% ;
(h)
expunerile din titluri de capital din cadrul
programelor legislative de promovare a anumitor sectoare ale economiei, care
acordă instituției subvenții importante pentru investiții
și implică o anumită formă de supraveghere
guvernamentală, precum și restricții privind investițiile
în titluri de capital, atunci când aceste expuneri, sub formă agregată,
nu pot fi excluse din abordarea bazată pe modele interne de rating decât
până la o limită de 10% din fondurile proprii;
(i)
expunerile prevăzute de articolul 114
alineatul (4) care îndeplinesc condițiile specificate la articolul
respectiv;
(j)
garanțiile și contragaranțiile
furnizate de stat menționate la articolul 210 alineatul (2).
Autoritățile competente permit aplicarea
abordării standardizate pentru expunerile din titluri de capital
menționate la literele (g) și (h) care au primit aprobare pentru
acest tratament în alte state membre.
2.
În sensul alineatului 1, clasa de expuneri din titluri de
capital ale unei instituții este semnificativă în cazul în care
valoarea agregată medie a expunerilor din anul precedent, excluzând
expunerile din titluri de capital din cadrul programelor legislative
menționate la alineatul (1) litera (g), depășește 10% din
fondurile proprii ale instituției. În cazul în care numărul expunerilor respective din titluri de
capital este mai mic de 10 dețineri individuale, limita este de 5% din
fondurile proprii ale instituției.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să precizeze condițiile de aplicare ale
alineatului (1) literele (a), (b) și (c).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
4.
În sensul alineatului (1), clasa expunerilor din titluri
de capital ale unei instituții este considerată semnificativă în
cazul în care valoarea agregată medie a expunerilor din anul precedent,
excluzând expunerile din titluri de capital din cadrul programelor legislative
menționate la alineatul (1) litera (g), depășește 10 % din
fondurile proprii ale instituției. În cazul în care numărul expunerilor respective din titluri de
capital este mai mic de 10 dețineri individuale, limita este de 5% din
fondurile proprii ale instituției.
Secțiunea 2
Calculul
valorilor expunerilor ponderate la risc
Subsecțiunea 1
Tratament
pe tip de expunere
Articolul 146
Tratament pe clasă de expuneri
1.
Valorile expunerilor ponderate la riscul de credit în
cazul expunerilor încadrate în una clasele de expuneri menționate la
articolul 142 alineatul (2) literele (a) - (e) și (g), se
calculează în conformitate cu subsecțiunea 2, cu excepția
cazului în care aceste expuneri sunt deduse din elementele de capital comun de
rangul 1, elementele suplimentare de rangul 1 sau elementele de rangul 2.
2.
Valorile expunerilor ponderate la riscul de diminuare în
cazul creanțelor achiziționate se calculează în conformitate cu
articolul 153. În cazul în care o
instituție dispune de drept de recurs deplin împotriva vânzătorului
creanțelor achiziționate, pentru riscul de nerambursare și
riscul de diminuare, dispozițiile prezentului articol și ale
articolelor 147 și 154 alineatele (1) - (4) în ceea ce privește
creanțele achiziționate nu se aplică, iar expunerea este tratată
ca o expunere garantată.
3.
Valorile expunerilor ponderate la riscul de credit
și la riscul de diminuare se calculează pe baza parametrilor
relevanți aferenți expunerilor respective. Parametrii menționați includ probabilitatea de nerambursare
(denumită în continuare „PD”), LGD, scadența (denumită în
continuare „M”) și valoarea expunerii. PD și LGD pot fi considerate individual sau împreună, în
conformitate cu secțiunea 4.
4.
Instituțiile pot calcula valorile expunerilor
ponderate la riscul de credit, în cazul tuturor expunerilor încadrate în clasa
de expuneri din titluri de capital menționată la articolul 142
alineatul (2) litera (e), în conformitate cu articolul 142 alineatul (2),
dacă au primit aprobarea prealabilă a autorităților
competente. Autoritățile competente acordă unei instituții
aprobarea de a aplica abordarea bazată pe modele interne
prevăzută la articolul 150 alineatul (4), cu condiția ca
instituția să îndeplinească cerințele prevăzute în secțiunea
6 subsecțiunea 4.
5.
Valorile expunerilor ponderate la riscul de credit
în cazul expunerilor provenind din finanțări specializate se
calculează în conformitate cu articolul 148 alineatul (4).
6.
În cazul expunerilor încadrate în clasele de
expuneri menționate la articolul 142 alineatul (2) literele (a)-(d), instituțiile
furnizează propriile estimări ale PD în conformitate cu articolul 138
și secțiunea 6.
7.
În cazul expunerilor încadrate în clasele de
expuneri menționate la articolul 142 alineatul (2) litera (d),
instituțiile furnizează propriile estimări ale LGD și
proprii factori de conversie în conformitate cu articolul 138 și
secțiunea 6.
8.
Pentru expunerile încadrate în clasele de expuneri
menționate la articolul 142 alineatul (2) literele (a) - (c),
instituțiile aplică valorile LGD prevăzute la articolul 157 alineatul
(1) și factorii de conversie prevăzuți în articolul 162
alineatul (8) literele (a) - (d), cu excepția cazului în care au fost
autorizate să utilizeze propriile estimări ale LGD și proprii
factori de conversie pentru aceste clase de expuneri în conformitate cu
alineatul (9).
9.
Pentru toate expunerile încadrate în clasele de
expuneri menționate la articolul 142 alineatul (2) literele (a) - (c),
autoritățile competente permit instituțiilor să
folosească propriile estimări ale LGD și proprii factori de
conversie numai în conformitate cu articolul 138.
10.
Pentru expunerile securitizate și pentru cele
încadrate în clasa de expuneri menționată la articolul 142 alineatul
(2) litera (f), valorile expunerilor ponderate la risc se calculează în
conformitate cu capitolul 5.
Articolul 147
Tratamentul expunerilor sub formă de acțiuni ale
organismelor de plasament colectiv (OPC)
1.
În cazul în care expunerile sub formă de
acțiuni ale organismelor de plasament colectiv (OPC) îndeplinesc
criteriile prevăzute la articolul 127 alineatul (3), iar
instituția are cunoștință de toate expunerile-suport sau de
o parte din expunerile-suport ale organismului de plasament colectiv,
instituția ia în considerare în mod direct expunerile-suport respective în
vederea calculării valorilor expunerilor ponderate la risc și a
valorilor pierderilor așteptate, în conformitate cu metodele
prevăzute în prezentul capitol.
Dacă o expunere-suport a OPC este ea
însăși o expunere sub formă de unități sau
acțiuni ale altui OPC, prima instituție ține seama în mod
direct, de asemenea, de expunerile-suport ale celuilalt OPC.
2.
În cazul în care instituția nu
îndeplinește condițiile pentru utilizarea metodelor prevăzute în
prezentul capitol pentru toate expunerile-suport ale OPC sau pentru o parte din
aceste expuneri, valorile expunerilor ponderate la risc și valorile
pierderilor așteptate se calculează în conformitate cu
următoarele metode:
(a)
pentru expunerile aparținând clasei de expuneri din
titluri de capital menționate la articolul 142 alineatul (2) litera (e),
instituțiile aplică metoda simplă a ponderării la risc
prevăzută la articolul 150 alineatul (2);
(b)
pentru toate celelalte expuneri-suport menționate la
alineatul (1), instituțiile aplică abordarea standardizată
prevăzută în capitolul 2, sub rezerva dispozițiilor
următoare:
(i)      pentru expunerile
cărora li se atribuie o pondere de risc specifică, aferentă
expunerilor care nu dispun de rating, sau care se încadrează la gradul de
calitate a creditului căruia îi este asociată cea mai ridicată
pondere de risc pentru o clasă de expuneri dată, ponderea de risc se
înmulțește cu un factor de doi, însă nu trebuie să fie mai
mare de 1 250 %;
(ii)      pentru toate
celelalte expuneri, ponderea de risc trebuie să fie înmulțită cu
un factor de 1,1 și este de minimum 5 %.
În cazul în care, în sensul literei (a),
instituția nu are capacitatea de a distinge între expuneri din
investiții de tip private equity, expuneri din titluri de capital
tranzacționate la bursă și expuneri din alte titluri de capital,
instituția tratează respectivele expuneri ca expuneri din alte
titluri de capital. În cazul în care
aceste expuneri, luate împreună cu expunerile directe ale instituției
din această clasă de expuneri, nu sunt semnificative în sensul
articolului 145 alineatul (2), se poate aplica alineatul 145 alineatul (1), sub
rezerva aprobării de către autoritățile competente.
3.
În cazul în care expunerile sub formă de
unități sau acțiuni ale unui OPC nu îndeplinesc criteriile
prevăzute la articolul 127 alineatul (3), sau instituția nu are cunoștință
de toate expunerile-suport ale OPC sau de expunerile-suport ale acestuia care
sunt ele însăși expuneri sub formă de unități sau
acțiuni ale unui OPC, instituția ține seama în mod direct de respectivele
expuneri-suport și calculează valorile expunerilor ponderate la risc
și valorile pierderilor așteptate în conformitate cu metoda
simplă de ponderare la risc prevăzută la articolul 150 alineatul
(2).
În cazul în care instituția nu are
capacitatea de a distinge între expuneri din investiții de tip private
equity, expuneri din titluri de capital tranzacționate la bursă
și expuneri din alte titluri de capital, instituția tratează
respectivele expuneri ca expuneri din alte titluri de capital. Aceasta încadrează expunerile din alte
titluri decât cele de capital în clasa de expuneri din alte titluri de capital.
4.
Ca alternativă la aplicarea metodei descrise la
alineatul (4), instituțiile pot calcula ele însele sau pot recurge la
următoarele părți terțe pentru calcularea și
raportarea valorii medii a expunerilor ponderate la risc pe baza
expunerilor-suport ale OPC și în conformitate cu metodele menționate
la alineatul (2) literele (a) și (b) pentru următoarele:
(a)
instituția depozitară sau instituția
financiară a OPC-ului, cu condiția ca OPC-ul să investească
exclusiv în titluri de valoare și să depoziteze toate titlurile la
această instituție depozitară sau instituție
financiară;
(b)
pentru alte OPC-uri, societatea de administrare a
OPC-ului, cu condiția ca societatea de administrare a OPC-ul să
îndeplinească criteriile prevăzute la articolul 127 alineatul (3)
litera (a).
Corectitudinea calculului trebuie confirmată
de un auditor extern.
5.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de
reglementare care să precizeze condițiile în care
autoritățile competente pot permite instituțiilor să
folosească articolul 145 alineatul (1) în temeiul alineatul (2)
litera (b).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Subsecțiunea 2
Calculul
valorilor expunerilor ponderate la riscul de credit
Articolul 148
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru expunerile
față de societăți, instituții, administrații
centrale și bănci centrale
1.
Sub rezerva aplicării
tratamentelor specifice prevăzute la alineatele (2), (3) și (4),
valorile expunerilor ponderate la risc pentru expunerile față de
societăți, instituții, administrații centrale și
bănci centrale se calculează în conformitate cu următoarele
formule:
unde ponderea de risc (RW) este definită
după cum urmează:
(i)      dacă PD = 0, RW este 0;
(ii)     dacă PD = 1, și anume pentru expunerile aflate în stare de
nerambursare:
–
atunci când instituțiile aplică valorile LGD prevăzute la articolul
157 alineatul (1), RW este 0;
–
atunci când instituțiile folosesc propriile
estimări ale LGD, RW este ;
unde cea mai bună estimare a pierderii
așteptate [denumită în continuare -„ ELBE” (Expected
Loss Best Estimate)] este cea mai bună estimare a instituţiei cu
privire la pierderea așteptată în cazul expunerilor aflate în stare
de nerambursare în conformitate cu articolul 177 alineatul (1) litera
(h);
(iii)     În cazul în care ,
de exemplu, pentru orice altă valoare decât valorile prevăzute la
punctele (i) sau (ii)
unde:
N (x) = funcția de
distribuție cumulativă a unei variabile aleatoare normale standard
(care exprimă probabilitatea ca o variabilă aleatoare normal
distribuită, cu media zero și varianța 1, să fie mai
mică sau egală cu x);
G (z) =  inversa
funcției de distribuție cumulativă pentru o variabilă
aleatoare normală standard [care exprimă valoarea x astfel încât N(x)
= z];
R =       coeficientul de
corelație, este definit ca
b =       factorul de ajustare în funcție de
scadență, care este definit ca
2.
Pentru toate
expunerile față de entități financiare reglementate de mari
dimensiuni și față de entități financiare
nereglementate, coeficientul de corelație de la alineatul (1)
punctul (iii) se înmulțește cu 1,25 după cum urmează:
3.
Valoarea expunerii ponderate la risc pentru fiecare expunere care întrunește
cerințele prevăzute la articolele 198 și 212 poate fi
ajustată în conformitate cu următoarea formulă:
unde:
PDpp = PD a furnizorului de
protecție.
RW se calculează utilizând formula
relevantă a ponderii de risc prevăzută la alineatul (3)
pentru expunere, PD a debitorului și LGD pentru o expunere directă
comparabilă față de garant. Factorul de ajustare în funcție de scadență (b) se
calculează pe baza valorii celei mai reduse a PD a furnizorului de
protecție și a PD a debitorului.
4.
Pentru calcularea ponderilor de risc pentru
expunerile față de societăți în cazul cărora cifra de
afaceri anuală a grupului consolidat din care face parte respectiva
societate este mai mică de 50 milioane EUR, instituțiile pot folosi
formula de corelație de la alineatul (1) punctul (iii). În această formulă, S (sales)
corespunde cifrei de afaceri anuale exprimate în milioane de euro, unde
5 milioane EUR ≤ S ≤ 50 milioane EUR. O cifră de afaceri declarată mai
mică de 5 milioane EUR se consideră a fi echivalentă
cu 5 milioane EUR. Pentru
creanțele achiziționate, cifra de afaceri anuală reprezintă
media ponderată a expunerilor individuale din coș.
Instituțiile pot folosi activele totale ale
grupului consolidat în locul cifrei de afaceri anuale totale în cazul în care
cifra de afaceri anuală totală nu este un indicator adecvat pentru
dimensiunea societății, iar activele totale constituie un indicator
mai reprezentativ decât cifra de afaceri anuală totală.
5.
Pentru expunerile din finanțări
specializate pentru care o instituție nu poate estima PD sau
estimările PD ale instituției nu îndeplinesc cerințele prevăzute
în secțiunea 6, instituția atribuie ponderi de risc în conformitate
cu tabelul 1, după cum urmează:
 Tabelul 1
 Scadență reziduală || Categoria 1 || Categoria 2 || Categoria 3 || Categoria 4 || Categoria 5
 Mai puțin de 2,5 ani || 50 % || 70 % || 115 % || 250 % || 0 %
 Egală sau mai mare de 2,5 ani || 70 % || 90 % || 115 % || 250 % || 0 %
Atunci când atribuie ponderi de risc pentru
expunerile din finanțări specializate, instituțiile iau în
considerare următorii factori: stabilitatea
financiară, mediul politic și juridic, caracteristicile tranzacției
și/sau ale activelor, soliditatea sponsorului și a promotorului,
inclusiv veniturile obținute în urma unui parteneriat public-privat
și mecanismele de garantare.
6.
În cazul creanțelor achiziționate asupra
societăților, instituțiile trebuie să respecte cerințele
prevăzute la articolul 180. Pentru creanțele achiziționate
asupra societăților care întrunesc și condițiile
prevăzute la articolul 149 alineatul (5), atunci când aplicarea
normelor de cuantificare a riscurilor prevăzute în secțiunea 6 pentru
expunerile față de societăți reprezintă o sarcină
excesivă pentru instituție, se pot aplica normele prevăzute în
secțiunea 6 pentru cuantificarea riscurilor pentru expunerile de tip
retail.
7.
În cazul creanțelor achiziționate asupra
societăților, sconturile de cumpărare rambursabile,
garanțiile sau garanțiile parțiale care asigură primul
nivel de protecție împotriva pierderilor în caz de nerambursare,
pierderilor în caz de diminuare, sau împotriva ambelor, pot fi considerate ca
poziții de prime pierderi în conformitate cu cadrul bazat pe modele
interne de ratingul aplicabil securitizărilor.
8.
Atunci când o instituție asigură
protecție a creditului care acoperă un număr de expuneri în
condiții potrivit cărora al n-lea caz de nerambursare
corespunzător expunerilor declanșează plata, iar acest eveniment
de credit conduce la lichidarea contractului, dacă produsul dispune de o
evaluare externă a creditului efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului eligibilă, se aplică ponderile
de risc prevăzute în capitolul 5. În cazul în care produsul nu dispune de
un rating acordat de o instituție externă de evaluare a creditului eligibilă,
ponderile de risc ale expunerilor incluse în coș sunt agregate, cu
excepția a n-1 expuneri, unde suma dintre valoarea pierderii așteptate
înmulțită cu 12,5 și valoarea expunerii ponderate la risc nu
depășește valoarea nominală a protecției oferite de
instrumentul derivat de credit înmulțită cu 12,5. Cele n-1 expuneri
excluse din agregare sunt determinate astfel încât să includă fiecare
dintre acele expuneri care generează o valoare a expunerii ponderate la
risc inferioară valorii ponderate la risc a oricărei expuneri incluse
în agregare. Se aplică o pondere de risc de 1 250% pozițiilor
dintr-un coș pentru care o instituție nu poate determina ponderea de
risc în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating.
9.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să precizeze condițiile în care
instituțiile iau în considerare factorii menționați la alineatul
(5) al doilea paragraf atunci când atribuie ponderi de risc pentru expunerile
din finanțări specializate.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 149
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru expunerile de tip
retail
10.
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru expunerile
de tip retail se calculează după următoarele formule:
unde ponderea de risc (RW) este definită
după cum urmează:
(i)      dacă PD = 0, RW este 0;
(ii)     dacă PD = 1, adică în cazul expunerilor aflate în stare de
nerambursare, RW este ;
unde ELBE este cea mai bună
estimare a pierderii așteptate a instituției pentru expunerea
aflată în stare de nerambursare în conformitate cu articolul 177
alineatul (1) litera (h);
(iii)     În cazul în care ,
de exemplu, pentru orice altă valoare decât valorile prevăzute la
punctele (i) sau (ii)
unde:
N (x) = funcția de distribuție cumulativă a unei variabile
aleatoare normale standard (care exprimă probabilitatea ca o
variabilă aleatoare normal distribuită, cu media zero și varianța
1, să fie mai mică sau egală cu x);
G (z) =  inversa funcției de distribuție cumulativă pentru o
variabilă aleatoare normală standard [care exprimă valoarea x
astfel încât N(x) = z];
R =       coeficientul de
corelație, definit ca
11.
Valoarea expunerii ponderate la risc pentru fiecare expunere față de
întreprinderi mici și mijlocii definită la articolul 142 alineatul
(5) care îndeplinește cerințele prevăzute la articolele 198
și 212 poate fi calculată în conformitate cu articolul 148 alineatul
(3).
12.
Pentru expunerile de tip retail garantate cu
proprietăți imobiliare, un coeficient de corelație R de 0,15
înlocuiește cifra obținută cu ajutorul formulei de
corelație de la alineatul (1).
13.
În cazul expunerilor eligibile de tip retail
reînnoibile, definite la literele (a)-(e), un coeficient de corelație R de
0,04 înlocuiește cifra obținută cu ajutorul formulei de
corelație de la alineatul (1).
Expunerile se califică drept expuneri
eligibile de tip retail reînnoibile dacă întrunesc următoarele
condiții:
(a)
expunerile sunt față de persoane fizice;
(b)
expunerile sunt reînnoibile, negarantate și anulabile
de către instituție în măsura în care nu sunt trase imediat
și necondiționat. În acest
context, expunerile reînnoibile desemnează acele expuneri în cazul
cărora soldul clientului poate fluctua în funcție de decizia de a
împrumuta sau de a rambursa, în limita impusă de instituție. Angajamentele neutilizate se consideră
anulabile necondiționat în cazul în care clauzele contractuale permit
instituției să le anuleze integral în conformitate cu normele de
protecție a consumatorului și alte legi conexe;
(c)
valoarea maximă a expunerii față de o
singură persoană în cadrul sub-portofoliului este de 100 000 EUR
sau mai puțin;
(d)
folosirea corelației vizate la prezentul paragraf se
limitează la portofoliile care prezintă o volatilitate redusă a
ratelor de pierdere în raport cu nivelul mediu al ratelor lor de pierdere, în
special în plajele de valori scăzute ale PD;
(e)
tratamentul ca expuneri eligibile de tip retail
reînnoibile este în conformitate cu caracteristicile riscurilor aferente
subportofoliului.
Prin derogare de la litera (b), cerința de a
fi negarantate nu se aplică în cazul facilităților de credit
acoperite cu garanții reale legate de un cont în care se efectuează
plata salariului. În acest caz,
sumele recuperate prin intermediul garanției reale nu se iau în
considerare în estimarea LGD.
Autoritățile competente examinează
volatilitatea relativă a ratelor de pierdere pentru diferite subportofolii
eligibile de tip retail reînnoibile, precum și pentru portofoliul agregat
de expuneri eligibile de tip retail reînnoibile și fac schimb de
informații cu celelalte state membre în ceea ce privește
caracteristicile tipice ale ratelor de pierdere respective.
14.
Pentru a fi eligibile pentru tratament de tip retail,
creanțele achiziționate trebuie să respecte cerințele
prevăzute la articolul 180, precum și următoarele condiții:
(a)
instituția a achiziționat creanțele
de la un vânzător terț cu care nu se află în legătură,
iar expunerile sale față de debitorul creanțelor nu includ nicio
expunere la originea căreia se află, în mod direct sau indirect,
instituția însăși;
(b)
creanțele achiziționate sunt generate în
condiții de concurență normală între vânzător și
debitor. În consecință, conturile de creanțe între societăți
și creanțele cele care fac obiectul unor operațiuni
încrucișate între conturile societăților care vând și
cumpără una de la cealaltă nu sunt eligibile;
(c)
instituția cumpărătoare deține
o creanță asupra ansamblului veniturilor generate de creanțele
achiziționate sau un drept pro-rata asupra veniturilor respective; și
(d)
portofoliul de creanțe achiziționate este
suficient de diversificat.
15.
În cazul creanțelor achiziționate, sconturile de
cumpărare rambursabile, garanțiile reale sau garanțiile
parțiale care asigură primul nivel de protecție împotriva
pierderilor în caz de nerambursare, împotriva pierderilor în caz de diminuare,
sau împotriva ambelor, pot fi considerate ca poziții de prime pierderi în
conformitate cu cadrul bazat pe modele interne de ratingul aplicabil
securitizărilor.
16.
În cazul coșurilor hibride de creanțe
achiziționate de tip retail, atunci când instituția
cumpărătoare nu poate separa expunerile garantate cu o proprietate
imobiliară și expunerile eligibile de tip retail reînnoibile de alte
expuneri de tip retail, se aplică funcția de ponderare a riscurilor
de tip retail care are drept rezultat cele mai ridicate cerințe de capital
pentru expunerile respective.
Articolul 150
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru expunerile din
titluri de capital
1.
Instituțiile determină valorile
expunerilor ponderate la risc pentru expunerile din titluri de capital, cu
excepția celor deduse în conformitate cu partea a doua sau a celor care
primesc o pondere de risc de 250% în conformitate cu articolul 45, în funcție
de diferitele abordări prevăzute la alineatele (2), (3) și (4),
pe care le aplică pentru portofolii diferite atunci instituțiile
folosesc abordări diferite pe plan intern. În cazul în care o
instituție care folosește abordări diferite, alegerea făcută
trebuie să fie consecventă și să nu fie bazată pe
considerente de arbitraj de reglementare.
Instituțiile pot să trateze expunerile
din titluri de capital față de societățile de servicii
auxiliare în conformitate cu tratamentul aplicat altor active care nu sunt
obligații de credit.
2.
Pe baza metodei
simple de ponderare de risc, valoarea ponderată la risc a expunerii se
calculează în conformitate cu următoarea formulă:
Ponderea de risc (RW) = 190 % pentru expunerile
din investiții de tip private equity în
cazul portofoliilor suficient de diversificate.
Ponderea de risc (RW) = 290 % pentru expunerile
din titluri de capital tranzacționate la bursă.
Ponderea de risc (RW) = 370 % pentru toate
celelalte expuneri din titluri de capital.
Valoarea ponderată la risc a expunerii = RW *
valoarea expunerii.
Pozițiile scurte de numerar și
instrumentele financiare derivate care nu sunt incluse în portofoliul de
tranzacționare pot compensa pozițiile lungi pe aceleași titluri
de valoare, cu condiția ca instrumentele respective să fi fost
desemnate explicit ca instrumente de acoperire pentru expuneri specifice din
titluri de valoare și să funcționeze ca instrumente de acoperire
pe o perioadă de cel puțin un an. Alte poziții scurte se tratează ca poziții lungi,
atribuind ponderea de risc adecvată valorii absolute a fiecărei
poziții. În contextul
pozițiilor cu neconcordanță de scadență, se
aplică metoda pentru expunerile față de societăți
prevăzută la articolul 158 alineatul (5).
Instituțiile pot recunoaște
protecția nefinanțată a creditului obținută pentru o
expunere din titluri de capital în conformitate cu metodele prevăzute în
capitolul IV.
3.
În cazul metodei PD/LGD, valorile expunerilor ponderate la risc se calculează
după formulele prevăzute la articolul 148 alineatul (1). Dacă instituțiile nu dispun de
informații suficiente pentru a putea folosi definiția
nerambursării de la articolul 174, ponderilor de risc li se aplică un
factor de majorare de 1,5.
La nivelul fiecărei expuneri, suma dintre
valoarea pierderilor așteptate înmulțită cu 12,5 și
valoarea expunerii ponderate la risc nu trebuie să
depășească valoarea expunerii înmulțită cu 12,5.
Instituțiile pot recunoaște
protecția nefinanțată a creditului obținută pentru o
expunere din titluri de capital în conformitate cu metodele prevăzute în
capitolul IV. Procedura se
aplică sub rezerva unui nivel al LGD de 90 % pentru expunerea
față de furnizorul de acoperire. Pentru expunerile sub formă de investiții de tip private
equity în cazul portofoliilor suficient de diversificate se poate folosi o
valoare a LGD de 65 %. În acest sens,
M este de 5 ani.
4.
Conform abordării bazate pe modele interne, valoarea
expunerii ponderate la risc este pierderea potențială aferentă
expunerilor din titluri de capital ale instituției, calculată cu
ajutorul modelelor interne ale „valorii la risc”, la un interval de încredere
unilateral de 99 % pentru diferența dintre, pe de o parte, randamentele
trimestriale și, pe de altă parte, o rată adecvată
fără risc calculată pe o perioadă eșantion lungă,
înmulțită cu 12,5. Valorile
expunerilor ponderate la risc, la nivelul portofoliului de titluri de capital
nu trebuie să fie mai mici decât totalul sumelor dintre următoarele
elemente:
(a)
valorile expunerilor ponderate
la risc cerute în cazul metodei PD/LGD; și
(b)
valorile corespunzătoare ale pierderilor
așteptate înmulțite cu 12,5.
Valorile menționate la literele (a) și
(b) se calculează pe baza valorilor PD prevăzute la articolul 161
alineatul (1) și a valorilor LGD corespunzătoare prevăzute la
articolul 161 alineatul (2).
Instituțiile pot recunoaște
protecția nefinanțată a creditului obținută pentru o
poziție pe titluri de capital.
Articolul 151
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru expunerile din
titluri de capital
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru
expunerile care decurg dintr-o contribuție prefinanțată a
instituției la fondul de garantare al unei contrapartide centrale și
expunerile din tranzacții cu o contrapartidă centrală se
determină în conformitate cu articolele 296 - 300, după caz.
Articolul 152
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru alte active care nu
sunt obligații de credit
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru
alte active care nu sunt obligații de credit se calculează după
următoarea formulă:
,
exceptând următoarele:
(a)          numerarul aflat
în casă și elementele echivalente de numerar, precum și
lingourile de aur păstrate în case de valori proprii sau depozitate în
custodie, în limita sumelor garantate cu pasive sub formă de lingouri de
aur, cărora li se atribuie o pondere de risc de 0 %;
(b)          situațiile
în care expunerea este o valoare reziduală a unor active care fac obiectul
unui contract de leasing, când valorile expunerilor ponderate la risc se
calculează după cum urmează:
,
unde t reprezintă numărul cel mai mare
dintre 1 și numărul cel mai apropiat de ani întregi rămași
din contractul de leasing.
Subsecțiunea 3
Calcularea
valorilor expunerilor ponderate la risc pentru riscul de diminuare a
creanțelor achiziționate
Articolul 153
Valorile expunerilor ponderate la risc pentru riscul de diminuare
a creanțelor achiziționate
(1)
Instituțiile calculează valorile expunerilor
ponderate la risc pentru riscului de diminuare a creanțelor
achiziționate asupra societăților și a celor de tip retail
după formula prevăzută la articolul 148 alineatul (1).
(2)
Instituțiile determină parametrii de
intrare PD și LGD în conformitate cu secțiunea 4.
(3)
Instituțiile determină valoarea expunerii
în conformitate cu secțiunea 5.
(4)
În sensul prezentului articol, valoarea M este de 1 an.
(5)
Autoritățile competente exceptează o
instituție de la respectarea cerințelor privind valorile expunerilor
ponderate la risc pentru riscul de diluare a creanțelor achiziționate
asupra societăților și a celor de tip retail, în cazul în care
instituția a demonstrat, spre satisfacția autorității
competente, că riscul de diminuare este neglijabil pentru instituția
respectivă.
[1] Comitetul
de la Basel pentru supraveghere bancară constituie un forum pentru cooperarea regulată
în materie de supraveghere bancară. Acesta vizează promovarea și
consolidarea la nivel global a practicilor de supraveghere și de
administrare a riscurilor. Comitetul include
reprezentanți din Argentina, Australia, Brazilia, Canada, China, RAS Hong
Kong, India, Indonezia, Japonia, Coreea, Mexic, Rusia, Arabia Saudită,
Singapore, Africa de Sud, Elveția, Turcia, Statele Unite și din
nouă state membre ale UE: Belgia,
Franța, Germania, Italia, Luxemburg, Țările de Jos, Spania,
Suedia și Regatul Unit.
[2]               C(2011) 4977.
[3] Pentru discuții detaliate cu privire la
toate opțiunile de politică, a se consulta evaluarea impactului care
însoțește propunerea.
[4] Cuantifică măsura în care
opțiunile duc la atingerea obiectivelor relevante
[5] Cuantifică măsura în care
obiectivele pot fi atinse cu un nivel prestabilit de resurse
[6]               COM(2009) 501, COM(2009) 502,
COM(2009) 503.
[7]               JO C , , p. .
[8]               http://www.g20.org/Documents/Fin_Deps_Fin_Reg_Annex_020409_-_1615_final.pdf.
[9]               JO L 177, 30.06.2006,
p. 1.
[10]             JO L 177, 30.06.2006,
p. 201.
[11]             JO L 331, 15.12.2010,
p. 12.
[12]             JO L 372, 31.12.1986,
p. 1.
[13]             JO L 193, 18.07.1983,
p. 1.
[14]             JO L 243, 11.9.2002,
p. 1.
[15]             COM/2010/0484 final
[16]             JO L 281, 23.11.1995,
p. 31
[17]             JO L 8, 12.01.2001, p. 1
[18]             JO L 193, 18.07.1983,
p. 1.
[19]              JO L 222, 14.08.1978,
p. 11.
[20]             JO L 243, 11.9.2002,
p. 1.
[21]             JO L 372, 31.12.1986,
p. 1.
[22]             Directiva 2002/87/CE a
Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2002 privind
supravegherea suplimentară a instituțiilor de credit, a
întreprinderilor de asigurare și a întreprinderilor de investiții
care aparțin unui conglomerat financiar (JO L 35, 11.2.2003, p. 1).
[23] JO L 02, 17.11.2009, p. 2.

Secțiunea 3
Valorile
pierderilor așteptate
Articolul 154
Tratamentul per tip de expunere
1.
Calculul valorilor pierderilor așteptate se
bazează pe aceleași valori de intrare ale probabilității de
nerambursare (PD) și pierderii în caz de nerambursare (LGD) și pe
aceeași valoare a expunerii pentru fiecare expunere ca cele utilizate
pentru calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor, în conformitate cu
articolul 146. Pentru expunerile
aflate în stare de nerambursare, în cazul în care instituțiile utilizează
propriile estimări ale pierderilor în caz de nerambursare, pierderea
așteptată („EL”) va fi cea mai bună estimare a instituției
cu privire la pierderea așteptată („ELBE”) pentru
expunerea aflată în stare de nerambursare, în conformitate cu articolul
177 alineatul (1) litera (h).
2.
Valorile pierderilor așteptate pentru
expunerile securitizate se calculează în conformitate cu capitolul 5.
3.
Valoarea pierderilor așteptate este zero
pentru expunerile încadrate în clasa de expuneri „alte active care nu sunt creanţe
de natura creditelor”, menționată la articolul 142 alineatul (2)
litera (g).
4.
Valorile pierderilor așteptate pentru expunerile sub
forma titlurilor de participare într-un organism de plasament colectiv
menționate la articolul 147 se calculează în conformitate cu metodele
prevăzute în prezentul articol.
5.
Valorile pierderilor așteptate pentru
expunerile față de societăți, instituții,
administrații centrale și bănci centrale, precum și pentru
expunerile de tip retail se calculează conform următoarelor formule:
Pentru expunerile aflate în stare de nerambursare
(PD = 1), în cazul în care instituțiile utilizează
propriile estimări ale pierderilor în caz de nerambursare, pierderea
așteptată este ELBE, respectiv cea mai bună estimare
a instituției cu privire la pierderea așteptată pentru expunerea
aflată în stare de nerambursare, în conformitate cu articolul 177
alineatul (1) litera (h).
Pentru expunerile tratate în conformitate cu
articolul 148 alineatul (3), pierderea așteptată este 0.
6.
Pentru expunerile provenind din finanțări
specializate, în cazul în care instituțiile utilizează metodele
prevăzute la articolul 148 alineatul (5) pentru atribuirea ponderilor de
risc, valorile pierderilor așteptate se atribuie în conformitate cu
tabelul 2.
 Tabelul 2
 Scadență reziduală || Categoria 1 || Categoria 2 || Categoria 3 || Categoria 4 || Categoria 5
 Mai puțin de 2,5 ani || 0 % || 0,4 % || 2,8 % || 8 % || 50 %
 2,5 ani sau mai mult || 0,4 % || 0,8 % || 2,8 % || 8 % || 50 %
7.
Valoarea pierderilor așteptate pentru
expunerile provenind din titluri de capital, în cazul în care valorile
ponderate la risc ale expunerilor sunt calculate după metoda simplă
de ponderare la risc, se calculează conform următoarei formule:
Valorile EL sunt următoarele:
Pierderea așteptată (EL) = 0,8 % pentru
expunerile provenind din investiții de tip private equity din
cadrul portofoliilor suficient de diversificate
Pierderea așteptată (EL) = 0,8 % pentru
expunerile provenind din titluri de capital tranzacționate la bursă
Pierderea așteptată (EL) = 2,4 % pentru
toate celelalte expuneri provenind din titluri de capital.
8.
Valoarea pierderilor așteptate pentru expunerile
provenind din titluri de capital, în cazul în care valorile ponderate la risc
ale expunerilor sunt calculate după metoda bazată pe probabilitatea
de nerambursare/pierderea în caz de nerambursare (PD/LGD), se calculează
conform următoarelor formule:
9.
Valoarea pierderilor așteptate este 0% pentru
expunerile provenind din titluri de capital, în cazul în care valorile
ponderate la risc ale expunerilor sunt calculate după metoda bazată
pe modele interne.
10.
Valoarea pierderilor așteptate pentru riscul de
diminuare a valorii creanțelor achiziționate se calculează
conform următoarei formule:
11.
Pentru expunerile provenind din instrumente
financiare derivate OTC, o instituție care calculează valorile
ponderate la risc ale expunerilor în conformitate cu prezentul capitol poate
reduce valoarea pierderilor așteptate pentru un set de compensare dat cu
suma de ajustare a evaluării creditului pentru setul de compensare respectiv,
care a fost deja recunoscută de instituție ca fiind o reducere
suportată a valorii contabile. Valoarea
pierderilor așteptate rezultată nu trebuie să fie mai mică
decât zero.
Articolul 155
Tratamentul valorilor pierderilor așteptate
Instituțiile deduc valorile pierderilor
așteptate calculate în conformitate cu articolul 154 alineatele (2), (3)
și (7) din ajustările pentru riscul de credit general și
specific aferente expunerilor respective. Disconturile aferente expunerilor
bilanțiere achiziționate atunci când acestea se află în stare de
nerambursare în conformitate cu articolul 162 alineatul (1) se tratează în
același fel ca ajustările pentru riscul de credit specific.
Ajustările pentru riscul de credit specific aferente expunerilor aflate în
stare de nerambursare nu se utilizează pentru a acoperi pierderile
așteptate în cazul altor expuneri. Valorile pierderilor așteptate
pentru expunerile securitizate și ajustările pentru riscul de credit
general și specific aferente expunerilor respective nu se includ în acest
calcul.
Secțiunea 4
Probabilitatea
de nerambursare (PD), pierderile în caz de nerambursare (LGD) și
scadența
Subsecțiunea 1
Expunerile
față de societăți, instituții, administrații
centrale și bănci centrale
Articolul 156
Probabilitatea de nerambursare (PD)
1.
Probabilitatea de nerambursare a unei expuneri
față de o societate sau de o instituție trebuie să fie de
cel puțin 0,03 %.
2.
În cazul expunerilor provenind din creanțe
achiziționate asupra societăților, pentru care instituția
nu poate estima probabilitățile de nerambursare sau pentru care
estimările instituției cu privire la probabilitatea de nerambursare
nu îndeplinesc cerințele stabilite în secțiunea 6,
probabilitățile de nerambursare se determină conform
următoarelor metode:
(a)
pentru drepturile cu rang prioritar în ceea ce
privește creanțele achiziționate asupra societăților,
probabilitatea de nerambursare este estimarea instituției cu privire la
pierderea așteptată împărțită la pierderea în caz de
nerambursare pentru creanțele respective;
(b)
pentru drepturile subordonate în ceea ce privește
creanțele achiziționate asupra societăților, probabilitatea
de nerambursare este estimarea instituției cu privire la pierderea
așteptată;
(c)
o instituție care a primit, în temeiul articolului
138, aprobarea autorității competente de a utiliza propriile
estimări ale pierderii în caz de nerambursare pentru expunerile
față de societăți și care poate descompune
estimările sale cu privire la pierderea așteptată pentru
creanțele achiziționate asupra societăților în
probabilități de nerambursare și pierderi în caz de
nerambursare, într-un mod pe care autoritatea competentă îl consideră
fiabil, poate utiliza estimarea probabilității de nerambursare care
rezultă din această descompunere.
3.
În cazul debitorilor aflați în stare de nerambursare,
probabilitatea de nerambursare este 100 %.
4.
În calculul probabilității de
nerambursare, instituțiile pot recunoaște protecția
nefinanțată a creditului în conformitate cu dispozițiile de la
capitolul 4. Pentru riscul de diminuare, pe lângă furnizorii de protecție
menționați la articolul 197 alineatul (1) litera (g), vânzătorul
creanțelor achiziționate este eligibil dacă sunt îndeplinite
următoarele condiții:
(a)     entitatea
corporativă dispune de o evaluare a creditului efectuată de o
instituție externă de evaluare a creditului (ECAI) recunoscută,
pe care ABE a asociat-o cu gradul 3 de calitate a creditului sau cu un grad
superior, în conformitate cu normele de ponderare la risc a expunerilor
față de societăți, prevăzute la capitolul 2;
(b)     entitatea corporativă, în cazul
instituțiilor care calculează valorile ponderate la risc ale
expunerilor și valorile pierderilor așteptate conform abordării
bazate pe modele interne de rating, nu dispune de o evaluare a creditului
efectuată de o instituție externă de evaluare a creditului
recunoscută și este evaluată intern ca având o probabilitate de
nerambursare echivalentă cu cea corespunzătoare evaluărilor
creditului efectuate de instituții externe de evaluare a creditului
și asociate de ABE cu gradul 3 de calitate a creditului sau cu un grad
superior, în conformitate cu normele de ponderare la risc a expunerilor
față de societăți, prevăzute la capitolul 2.
5.
Instituțiile care utilizează propriile
estimări ale pierderii în caz de nerambursare pot recunoaște
protecția nefinanțată a creditului ajustând
probabilitățile de nerambursare cu respectarea dispozițiilor de
la articolul 157 alineatul (3).
6.
Pentru riscul de diminuare a valorii creanțelor
achiziționate asupra societăților, probabilitatea de
nerambursare se stabilește ca fiind egală cu estimarea
instituției cu privire la pierderile așteptate pentru riscul de
diminuare. O instituție care a
primit, în temeiul articolului 138, aprobarea autorității competente
de a utiliza propriile estimări ale pierderii în caz de nerambursare pentru
expunerile față de societăți și care poate descompune
estimările sale cu privire la pierderea așteptată pentru riscul
de diminuare a valorii creanțelor achiziționate asupra
societăților în probabilități de nerambursare și
pierderi în caz de nerambursare, într-un mod pe care autoritatea
competentă îl consideră fiabil, poate utiliza estimarea
probabilității de nerambursare care rezultă din această
descompunere. În calculul probabilității de nerambursare, instituțiile
pot recunoaște protecția nefinanțată a creditului în
conformitate cu dispozițiile de la capitolul 4. Pentru riscul de diminuare, pe lângă furnizorii de protecție
menționați la articolul 197 alineatul (1) litera (g), vânzătorul
creanțelor achiziționate este eligibil dacă sunt îndeplinite condițiile
prevăzute la alineatul (4).
7.
Prin derogare de la articolul 197 alineatul (1) litera
(g), entitățile corporative care îndeplinesc condițiile
stabilite la alineatul (4) sunt eligibile.
O instituție care a primit, în temeiul
articolului 138, aprobarea autorității competente de a utiliza
propriile estimări ale pierderii în caz de nerambursare pentru riscul de
diminuare a valorii creanțelor achiziționate asupra întreprinderilor,
poate recunoaște protecția nefinanțată a creditului
ajustând probabilitățile de nerambursare cu respectarea
dispozițiilor de la articolul 157 alineatul (3).
Articolul 157
Pierderea în caz de nerambursare (LGD)
1.
Instituțiile trebuie să utilizeze
următoarele valori ale pierderilor în caz de nerambursare în conformitate
cu articolul 146 alineatul (8):
(a)     expuneri cu rang prioritar care nu beneficiază de garanții
reale eligibile: 45 %;
(b)     expuneri subordonate care nu beneficiază de garanții reale
eligibile: 75 %;
(c)     în calculul pierderii în caz de nerambursare, instituțiile pot
recunoaște protecția finanțată sau nefinanțată a
creditului în conformitate cu capitolul 4;
(d)     obligațiunilor garantate definite la
articolul 124 li se poate atribui o valoare a pierderilor în caz de
nerambursare de 11,25 %;
(e)     pentru expunerile
aferente creanțelor cu rang prioritar achiziționate asupra
societăților, în cazul în care estimările instituției cu
privire la probabilitatea de nerambursare nu îndeplinesc cerințele
stabilite în secțiunea 6: 45 %;
(f)      pentru expunerile
aferente creanțelor subordonate achiziționate asupra
societăților, în cazul în care instituția nu poate estima
probabilitățile de nerambursare sau în care estimările
instituției cu privire la probabilitatea de nerambursare nu îndeplinesc
cerințele stabilite în secțiunea 6: 100 %;
(g)     pentru riscul de diminuare a valorii creanțelor achiziționate
asupra societăților: 75 %.
2.
Pentru riscul de diminuare și riscul de
nerambursare, în cazul în care o instituție a primit, în temeiul
articolului 138, aprobarea autorității competente de a utiliza propriile
estimări ale pierderii în caz de nerambursare pentru expunerile
față de societăți și poate descompune estimările
sale cu privire la pierderea așteptată pentru creanțele
achiziționate asupra societăților în probabilități de
nerambursare și pierderi în caz de nerambursare, într-un mod pe care
autoritatea competentă îl consideră fiabil, se poate utiliza
estimarea pierderii în caz de nerambursare pentru creanțele
achiziționate asupra societăților.
3.
În cazul în care o instituție a primit, în
temeiul articolului 138, aprobarea autorității competente de a
utiliza propriile estimări ale pierderii în caz de nerambursare pentru
expunerile față de societăți, instituții,
administrații centrale și bănci centrale, se poate
recunoaște protecția nefinanțată a creditului ajustând
probabilitatea de nerambursare sau pierderea în caz de nerambursare cu
respectarea cerințelor prevăzute în secțiunea 6 și cu
aprobarea autorităților competente. O instituție nu poate atribui expunerilor garantate o valoare
ajustată a probabilității de nerambursare sau a pierderii în caz
de nerambursare, astfel încât ponderea de risc ajustată să
devină mai mică decât cea a unei expuneri directe, comparabile,
față de garant.
4.
Pentru societățile menționate la
articolul 148 alineatul (3), pierderea în caz de nerambursare pentru o expunere
directă, comparabilă față de furnizorul de protecție
este pierderea în caz de nerambursare aferentă fie unei linii de credit
negarantate în favoarea garantului, fie unei linii de credit negarantate în
favoarea debitorului, după cum dovezile disponibile și structura
garanției arată că, în cazul în care atât garantul, cât și
debitorul s-ar afla în stare de nerambursare pe parcursul duratei de
viață a tranzacției garantate, suma recuperată ar depinde
de situația financiară a garantului sau, respectiv, a debitorului.
Articolul 158
Scadența
1.
Instituțiile care nu au primit aprobarea de a
utiliza propriile estimări ale pierderii în caz de nerambursare și
ale factorilor de conversie pentru expunerile față de
societăți, instituții sau administrații centrale și
bănci centrale atribuie expunerilor provenind din tranzacții de
răscumpărare sau din operaţiuni de dare sau luare de titluri sau
mărfuri cu împrumut o valoare a scadenței (M) de 0,5 ani și
tuturor celorlalte expuneri o valoare a scadenței de 2,5 ani.
În mod alternativ, ca parte a aprobării
menționate la articolul 138, autoritățile competente decid
dacă instituția trebuie să utilizeze scadența (M) pentru
fiecare expunere, astfel cum se prevede la alineatul (2).
2.
Instituțiile care au primit, în temeiul articolului
138, aprobarea autorității competente de a utiliza propriile
estimări ale pierderii în caz de nerambursare și ale factorilor de
conversie pentru expunerile față de societăți,
instituții sau administrații centrale și bănci centrale
calculează scadența pentru fiecare expunere, astfel cum se prevede la
literele (a) - (e) și respectând dispozițiile de la alineatele (3) -
(5). În toate cazurile, scadența nu trebuie să fie mai mare de cinci
ani:
(a)     pentru un instrument care face obiectul
unei eșalonări a fluxurilor de numerar, scadența (M) se
calculează conform următoarei formule:
unde CFt reprezintă fluxurile de
numerar (principal, dobânzi și comisioane) pe care debitorul trebuie
să le plătească conform contractului în perioada t;
(b)     pentru instrumentele
financiare derivate care fac obiectul unui acord-cadru de compensare,
scadența este media ponderată a scadențelor reziduale ale
expunerilor și trebuie să fie de cel puțin 1 an. Pentru
ponderarea scadențelor, se utilizează valoarea noțională a
fiecărei expuneri;
(c)     pentru expunerile
provenind din tranzacții cu instrumente financiare derivate (enumerate în
anexa II), acoperite integral sau aproape integral cu garanţii reale,
și pentru expunerile provenind din tranzacții de creditare în
marjă acoperite integral sau aproape integral cu garanţii reale, care
fac obiectul unui acord-cadru de compensare, scadența este media
ponderată a scadențelor reziduale ale tranzacțiilor și
trebuie să fie de cel puțin 10 zile;
(d)     pentru tranzacțiile
de răscumpărare sau pentru operațiunile de dare sau luare de
titluri sau mărfuri cu împrumut, care fac obiectul unui acord-cadru de
compensare, scadența este media ponderată a scadențelor
reziduale ale tranzacțiilor și trebuie să fie de cel puțin
5 zile. Pentru ponderarea scadențelor, se utilizează valoarea
noțională a fiecărei tranzacții;
(e)     pentru o
instituție care a primit, în temeiul articolului 138, aprobarea
autorității competente de a utiliza propriile estimări ale
probabilității de nerambursare pentru creanțele
achiziționate asupra societăților, în cazul sumelor trase,
scadența este egală cu scadența medie ponderată a
expunerilor provenind din creanțele achiziționate și trebuie să
fie de cel puțin 90 de zile. Aceeași valoare a scadenței se
aplică și sumelor neutilizate din cadrul unei facilități de
cumpărare ferme, cu condiția ca facilitatea de cumpărare să
prevadă angajamente efective, situații în care se
declanșează amortizarea anticipată sau alte elemente care
să protejeze instituția cumpărătoare împotriva unei
deteriorări semnificative a calității creanțelor pe care
este obligată să le cumpere în viitor, pe perioada
facilității. În lipsa unor astfel de protecții efective, pentru
sumele neutilizate, scadența se calculează ca suma dintre cea mai
îndelungată scadență a unei creanțe potențiale conform
contractului de cumpărare și scadența reziduală a
facilității de cumpărare și trebuie să fie de cel
puțin 90 de zile;
(f)      pentru orice alte
instrumente decât cele menționate în prezentul alineat, sau în cazul în
care o instituție nu este în măsură să calculeze
scadența astfel cum se prevede la litera (a), scadența este
scadența reziduală maximă (în ani) pe care o poate avea la
dispoziție debitorul pentru a-și îndeplini integral obligațiile
contractuale și trebuie să fie de cel puțin 1 an;
(g)     în cazul
instituțiilor care determină valorile expunerilor utilizând metoda
modelelor interne prevăzută în capitolul 6 secțiunea 6, pentru
expunerile cărora li se aplică metoda respectivă și care
sunt incluse într-un set de compensare în care scadența celui mai
îndelungat contract este mai mare de un an, scadența se calculează
conform următoarei formule:
unde:
 = o variabilă fictivă a cărei
valoare pentru perioada de timp viitoare tk este egală cu 0,
dacă tk > 1 an, și cu 1, dacă tk≤
1
 = expunerea așteptată pentru perioada de timp viitoare tk;
 = expunerea
așteptată efectivă pentru perioada de timp viitoare tk;
 = factorul de discont
fără risc pentru perioada viitoare tk;
(h)     o
instituție care folosește un model intern pentru a calcula o ajustare
unilaterală a evaluării creditului (CVA) poate utiliza ca valoare a
scadenței, cu aprobarea autorităților competente, durata
efectivă a creditului estimată prin modelul intern.
Sub rezerva dispozițiilor de la alineatul
(2), pentru seturile de compensare în care toate contractele au o
scadență inițială mai mică de 1 an, se aplică
formula de la litera (a);
(i)      în cazul instituțiilor care
determină valorile expunerilor utilizând metoda modelelor interne
prevăzută în capitolul 6 secțiunea 6 și care au aprobarea
de a utiliza un model intern pentru riscul specific asociat pozițiilor de
titluri de creanță negociate, în conformitate cu partea a treia
titlul IV, capitolul 5, scadența se stabilește la 1 în formula prevăzută
la articolul 148 alineatul (1), cu condiția ca instituția să
poată demonstra autorităților competente că modelul
său intern pentru riscul specific asociat pozițiilor de titluri de
creanță negociate prevăzut la articolul 373 cuprinde efectele
migrației ratingurilor;
(j)      în sensul articolului 148 alineatul (3),
scadența este durata efectivă a protecției creditului, dar nu
poate fi mai mică de 1 an.
3.
Dacă documentația prevede ajustări zilnice
ale marjei și reevaluări zilnice și include clauze care permit
lichidarea sau compensarea rapidă a garanțiilor reale în caz de
nerambursare sau de imposibilitate de refacere a marjei, scadența este de
cel puțin o zi pentru:
(a)     instrumentele financiare derivate enumerate în anexa II, acoperite
integral sau aproape integral cu garanții reale;
(b)     tranzacțiile de creditare în marjă acoperite integral sau
aproape integral cu garanţii reale;
(c)     tranzacțiile de
răscumpărare, operațiunile de dare sau luare de titluri sau
mărfuri cu împrumut.
În plus, pentru expuneri pe termen scurt eligibile
care nu fac parte din finanțarea curentă a debitorului de către
instituție, scadența este de cel puțin o zi. Expunerile pe
termen scurt eligibile includ următoarele:
(a)     expuneri față de
instituții provenind din decontarea obligațiilor în monedă
străină;
(b)     operațiuni de
finanțare comercială pe termen scurt cu autolichidare, scrisori de
credit pentru importuri și exporturi și tranzacții similare cu
scadență reziduală de până la un an;
(c)     expuneri provenind
din decontarea achiziționărilor și vânzărilor de titluri în
cadrul perioadei de livrare obișnuite de două zile lucrătoare;
(d)     expuneri provenind
din decontarea plăților în numerar prin sistemul wire transfer
și din decontarea operațiunilor de plată electronică
și a serviciilor preplătite, inclusiv din descoperitul de cont
rezultat din tranzacții nereușite, care nu depășesc un
număr de zile lucrătoare redus, fix și convenit.
4.
Pentru expunerile față de
societăți cu sediul în Uniune și cu vânzări consolidate
și active consolidate mai mici de 500 milioane EUR, instituțiile pot
decide, în locul aplicării alineatului (2), să stabilească în
mod sistematic scadența astfel cum se prevede la alineatul (1). Instituțiile
pot înlocui activele totale de 500 milioane EUR cu active totale de 1 000
milioane EUR în cazul societăților care dețin și
închiriază în mod nespeculativ, în principal, proprietăți
imobiliare locative.
5.
Neconcordanțele scadenței se tratează
astfel cum se prevede la capitolul 4.
Subsecțiunea 2
Expunerile
de tip retail
Articolul 159
Probabilitatea de nerambursare
1.
Probabilitatea de nerambursare a unei expuneri este de cel
puțin 0,03 %.
2.
Probabilitatea de nerambursare în cazul debitorilor sau,
atunci când se utilizează o abordare bazată pe tranzacții,
probabilitatea de nerambursare a expunerilor aflate în stare de nerambursare
este de 100 %.
3.
În cazul riscului de diminuare a valorii creanțelor
achiziționate, probabilitatea de nerambursare este egală cu
estimările pierderii așteptate pentru riscul de diminuare. Dacă o instituție poate descompune
propriile estimări ale pierderii așteptate pentru riscul de diminuare
a valorii creanțelor achiziționate în probabilități de
nerambursare și pierderi în caz de nerambursare, într-un mod pe care
autoritățile competente îl consideră fiabil, se poate utiliza
estimarea probabilității de nerambursare.
4.
Protecția nefinanțată a creditului poate fi
recunoscută ajustând probabilitățile de nerambursare cu
respectarea dispozițiilor de la articolul 160 alineatul (2). Pentru riscul de diminuare, pe lângă
furnizorii de protecție menționați la articolul 197 alineatul
(1) litera (g), vânzătorul creanțelor achiziționate este
eligibil dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la
articolul156 alineatul (4).
Articolul 160
Pierderea în caz de nerambursare (LGD)
1.
Instituțiile furnizează propriile estimări
ale pierderilor în caz de nerambursare, cu respectarea cerințelor
prevăzute în secțiunea 6 și cu aprobarea autorităților
competente, acordată în conformitate cu articolul 138. Pentru riscul de
diminuare a valorii creanțelor achiziționate, se utilizează o
valoare a pierderii în caz de nerambursare de 75 %. Dacă o instituție poate descompune, în mod fiabil,
estimările sale cu privire la pierderea așteptată pentru riscul
de diminuare a valorii creanțelor achiziționate în probabilități
de nerambursare și pierderi în caz de nerambursare, instituția poate
utiliza propria estimare a pierderii în caz de nerambursare.
2.
Protecția nefinanțată a creditului
poate fi recunoscută ca eligibilă, fie pentru o expunere
individuală, fie pentru o grupă de expuneri, ajustând estimarea
probabilității de nerambursare sau a pierderii în caz de
nerambursare, cu respectarea cerințelor prevăzute la articolul 179
alineatele (1), (2) și (3) și cu aprobarea autorităților
competente. O instituție nu poate atribui expunerilor garantate o valoare
ajustată a probabilității de nerambursare sau a pierderii în caz
de nerambursare, astfel încât ponderea de risc ajustată să
devină mai mică decât cea a unei expuneri directe, comparabile,
față de garant.
3.
În sensul articolului 149 alineatul (2), pierderea
în caz de nerambursare pentru o expunere directă, comparabilă
față de furnizorul de protecție este pierderea în caz de
nerambursare aferentă fie unei linii de credit negarantate în favoarea
garantului, fie unei linii de credit negarantate în favoarea debitorului,
după cum dovezile disponibile și structura garanției arată
că, în cazul în care atât garantul, cât și debitorul s-ar afla în
stare de nerambursare pe parcursul duratei de viață a
tranzacției garantate, suma recuperată ar depinde de situația
financiară a garantului sau, respectiv, a debitorului.
4.
Pierderea în caz de nerambursare medie
ponderată pentru toate expunerile de tip retail garantate cu
proprietăți imobiliare locative și care nu beneficiază de
garanții din partea administrațiilor centrale nu trebuie să fie
mai mică de 10%.
Pierderea în caz de nerambursare medie
ponderată pentru toate expunerile de tip retail garantate cu
proprietăți imobiliare comerciale și care nu beneficiază de
garanții din partea administrațiilor centrale nu trebuie să fie
mai mică de 15%.
Subsecțiunea 3
Expuneri provenind din titluri de capital care fac obiectul metodei bazate pe
probabilitatea de nerambursare/pierderea în caz de nerambursare
Articolul 161
Expuneri provenind din titluri de capital care fac obiectul metodei bazate pe
probabilitatea de nerambursare/pierderea în caz de nerambursare
1.
Probabilitățile de nerambursare se
determină conform metodelor utilizate pentru expunerile față de
societăți.
Se aplică următoarele valori minime ale
probabilității de nerambursare:
(a)     0,09 % pentru expuneri din titluri de
capital tranzacționate la bursă, în cazul în care investiția se
înscrie în cadrul unei relații pe termen lung cu clientul;
(b)     0,09 % pentru
expuneri din titluri de capital netranzacționate la bursă, în cazul
în care randamentul investiției se bazează pe fluxuri de numerar
regulate și periodice, care nu provin din câștiguri de capital;
(c)     0,40 % pentru
expuneri din titluri de capital tranzacționate la bursă, inclusiv
pentru alte poziții scurte prevăzute la articolul 150 alineatul (2);
(d)     1,25 % pentru toate
celelalte expuneri din titluri de capital, inclusiv pentru alte poziții
scurte prevăzute la articolul 150 alineatul (2).
2.
Expunerilor din investiţii de tip private equity din cadrul
portofoliilor suficient de diversificate li se poate atribui o valoare a
pierderii în caz de nerambursare de 65 %. Tuturor celorlalte expuneri de acest tip li se atribuie o valoare a
pierderii în caz de nerambursare de 90 %.
3.
Scadența atribuită tuturor expunerilor este de 5
ani.
Secțiunea 5
Valoarea
expunerii
Articolul 162
 Expuneri față de societăți, instituții,
administrații centrale și bănci centrale și expuneri de tip
retail
1.
Cu excepția cazului în care se specifică altfel,
valoarea expunerii pentru expunerile bilanțiere este valoarea
contabilă măsurată fără a ține seama de
ajustările pentru riscul de credit efectuate.
Această regulă se aplică și
activelor achiziționate la un preț diferit de suma datorată.

Pentru activele achiziționate, diferența
dintre suma datorată și valoarea contabilă rezultată
după aplicarea ajustărilor pentru riscul specific de credit, care a
fost înregistrată în bilanțul instituțiilor la
achiziționarea activului, este denumită discont dacă suma
datorată este mai mare, respectiv, primă dacă suma datorată
este mai mică.
2.
În cazul în care instituțiile utilizează
acorduri-cadru de compensare pentru tranzacțiile de răscumpărare
sau pentru operaţiunile de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu
împrumut, valoarea expunerii se calculează în conformitate cu capitolul 4.
3.
Pentru compensarea bilanțieră a creditelor
și depozitelor, instituțiile aplică la calculul valorii
expunerii metodele prevăzute în capitolul 4.
4.
Valoarea expunerii pentru operațiunile de leasing
este valoarea actualizată a plăților minime de leasing. Plățile minime de leasing sunt
plățile pe care locatarul este obligat sau poate fi obligat să
le efectueze pe perioada contractului de leasing, precum și orice
opțiune de cumpărare avantajoasă (bargain option) (a
cărei probabilitate de exercitare este certă într-o măsură
rezonabilă). Dacă o parte,
alta decât locatarul, poate fi obligată să efectueze o plată
legată de valoarea reziduală a activului care face obiectul
contractului de leasing și dacă această obligație de
plată îndeplinește setul de condiții prevăzut la articolul
197 cu privire la eligibilitatea furnizorilor de protecție, precum și
cerințele de recunoaștere a altor tipuri de garanții,
prevăzute la articolul 208, obligația de plată poate fi
recunoscută ca protecție nefinanțată a creditului în
conformitate cu capitolul 4.
5.
În cazul oricărui element menţionat în anexa II,
valoarea expunerii se determină utilizând metodele prevăzute în
capitolul 6 și nu ia în considerare ajustările pentru riscul de
credit efectuate.
6.
Pentru calculul valorilor ponderate la risc ale
expunerilor pentru creanțele achiziționate, valoarea expunerii este
valoarea menționată la alineatul (1), mai puțin cerințele
de fonduri proprii pentru riscul de diminuare a valorii creanțelor,
anterior aplicării tehnicilor de diminuare a riscului de credit.
7.
În cazul unei expuneri sub formă de titluri sau
mărfuri vândute, gajate sau date cu împrumut în cadrul tranzacţiilor
de răscumpărare, sau al operaţiunilor de dare sau luare de
titluri sau mărfuri cu împrumut, al tranzacţiilor cu termen lung de
decontare şi al tranzacţiilor de creditare în marjă, valoarea
expunerii este valoarea titlurilor sau a mărfurilor, determinată în
conformitate cu articolul 94. Dacă
se utilizează metoda extinsă a garanțiilor financiare (Financial
Collateral Comprehensive Method) prevăzută la articolul 218,
valoarea expunerii se majorează cu ajustarea de volatilitate
corespunzătoare unor astfel de titluri sau mărfuri, astfel cum
prevede articolul respectiv. În cazul
tranzacţiilor de răscumpărare, al operaţiunilor de dare sau
luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, al tranzacţiilor cu termen
lung de decontare şi al tranzacţiilor de creditare în marjă,
valoarea expunerii se poate determina fie în conformitate cu capitolul 6, fie
în conformitate cu articolul 215 alineatul (2).
8.
Valoarea expunerii pentru următoarele elemente se
calculează înmulțind suma angajată ferm dar neutilizată, cu
un factor de conversie. Instituțiile
trebuie să utilizeze următorii factori de conversie, în conformitate cu
articolul 146 alineatul (8):
(a)     în cazul liniilor de
credit care sunt revocabile necondiționat, în orice moment și
fără aviz prealabil, de către instituție sau care
prevăd efectiv revocarea automată ca urmare a deteriorării
bonității financiare a debitorului, se aplică un factor de
conversie de 0 %. Pentru a putea
aplica un factor de conversie de 0 %, instituțiile trebuie să
monitorizeze activ situația financiară a debitorului, iar sistemele
de control intern ale acestora trebuie să permită detectarea imediată
a oricărei deteriorări a calităţii creditului debitorului. Liniile de credit neutilizate pot fi considerate
ca fiind revocabile necondiționat dacă termenii contractuali permit
instituției revocarea acestora în măsura maximă permisă de
legislația privind protecția consumatorului și de
legislația conexă;
(b)     în cazul scrisorilor de credit pe termen
scurt provenind din circulația bunurilor, se aplică un factor de
conversie de 20 %, atât pentru instituția emitentă, cât și
pentru cea care face confirmarea;
(c)     în cazul
angajamentelor de cumpărare neutilizate pentru creanțe
achiziționate reînnoibile, care sunt revocabile necondiționat, sau
care prevăd efectiv revocarea automată, în orice moment și
fără aviz prealabil, de către instituție, se aplică un
factor de conversie de 0 %. Pentru a
putea aplica un factor de conversie de 0 %, instituțiile trebuie să
monitorizeze activ situația financiară a debitorului, iar sistemele
de control intern ale acestora trebuie să permită detectarea
imediată a oricărei deteriorări a calităţii creditului
debitorului.
(d)     în cazul altor linii
de credit, al facilităților de emisiune de efecte (Note Issuance
Facilities - NIF) și al facilităților reînnoibile de
subscriere fermă (Revolving Underwriting Facilities - RUF), se
aplică un factor de conversie de 75 %;
(e)     instituțiile care îndeplinesc
cerințele pentru utilizarea propriilor estimări ale factorilor de
conversie, specificate în secțiunea 6, pot utiliza propriile estimări
ale factorilor de conversie pentru diferitele tipuri de produse menționate
la literele (a)-(d), cu aprobarea autorităților competente.
9.
În cazul în care un angajament se referă la
prelungirea unui alt angajament, se utilizează cel mai mic dintre cei doi
factori de conversie asociați angajamentelor individuale.
10.
Pentru toate elementele extrabilanțiere, altele decât
cele menționate la alineatele (1)-(8), valoarea expunerii este egală
cu următoarele procente din valoarea acestora:
(a)     100 % dacă este
un element cu risc maxim;
(b)     50 % dacă este
un element cu risc mediu;
(c)     20 % dacă este
un element cu risc moderat;
(d)     0 % dacă este
un element cu risc scăzut.
În sensul prezentului alineat, elementele
extrabilanțiere sunt încadrate în categoriile de risc indicate în anexa I.
Articolul 163
Expuneri provenind din titluri de capital
1.
Valoarea expunerii pentru expunerile provenind din titluri
de capital este valoarea contabilă rezultată după aplicarea
ajustărilor pentru riscul specific de credit.
2.
Valoarea expunerii pentru expunerile extrabilanțiere
provenind din titluri de capital este valoarea nominală a acestora
rezultată după deducerea ajustărilor pentru riscul specific de
credit corespunzătoare expunerii respective.
Articolul 164
Active, altele decât cele de natura creanțelor din credite
Valoarea expunerii pentru active, altele decât
cele de natura creanțelor din credite, este valoarea contabilă
rezultată după aplicarea ajustărilor pentru riscul specific de
credit.
Secțiunea 6
Cerințe
pentru utilizarea abordării bazate pe modele interne de rating
Subsecțiunea 1
Sisteme
de rating
Articolul 165
Principii generale
1.
În cazul în care o instituție utilizează
mai multe sisteme de rating, raționamentul pe baza căruia un debitor
sau o tranzacție sunt alocați unui anumit sistem de rating trebuie
formalizat și aplicat astfel încât să reflecte în mod adecvat nivelul
de risc.
2.
Criteriile și procesele de alocare trebuie
revizuite periodic pentru a se stabili dacă sunt în continuare adecvate
portofoliului curent și condițiilor externe.
3.
În cazul în care o instituție utilizează
estimări directe ale parametrilor de risc, acestea pot fi considerate ca
fiind rezultatele corespunzătoare claselor de pe o scală
continuă de rating.
Articolul 166
Structura sistemelor de rating
1.
Structura sistemelor de rating pentru expunerile
față de societăți, instituții, administrații
centrale și bănci centrale trebuie să respecte următoarele
cerințe:
(a)     un sistem de rating
trebuie să ia în considerare caracteristicile de risc ale debitorului
și ale tranzacției;
(b)     un sistem de rating
trebuie să includă o scală de rating a debitorilor care să
reflecte exclusiv cuantificarea riscului de nerambursare asociat debitorilor. Scala de rating a debitorilor trebuie să
aibă minimum 7 clase pentru debitorii care nu se află în stare de
nerambursare și o clasă pentru debitorii care se află în stare
de nerambursare.
(c)     instituția
trebuie să formalizeze relația dintre clasele de debitori din punctul
de vedere al nivelului riscului de nerambursare pe care îl implică fiecare
clasă și al criteriilor utilizate pentru a distinge nivelul respectiv
al riscului de nerambursare.
(d)     instituțiile care dețin
portofolii concentrate pe un anumit segment de piață și într-un
anumit interval al riscului de nerambursare trebuie să dispună de un
număr suficient de clase de debitori în cadrul intervalului respectiv
pentru a evita concentrarea excesivă a debitorilor într-o anumită
clasă. Concentrările
semnificative dintr-o singură clasă trebuie justificate prin dovezi
empirice convingătoare din care să rezulte că respectiva
clasă de debitori acoperă un interval rezonabil de îngust al
probabilităților de nerambursare și că riscul de
nerambursare aferent tuturor debitorilor din această clasă se
încadrează în intervalul respectiv.
(e)     pentru a putea fi utilizat la calcularea
propriilor estimări ale pierderilor în caz de nerambursare în vederea
determinării cerințelor de fonduri proprii, un sistem de rating
trebuie să includă o scală de rating a tranzacțiilor
distinctă, care să reflecte exclusiv caracteristicile asociate
pierderii în caz de nerambursare ale tranzacțiilor. Definiția clasei de tranzacții trebuie să includă
atât descrierea modului de încadrare a expunerilor în clasa respectivă,
cât și a criteriilor utilizate pentru a distinge nivelul de risc aferent
fiecărei clase;
(f)      concentrările
semnificative dintr-o singură clasă de tranzacții trebuie
justificate prin dovezi empirice convingătoare din care să rezulte
că respectiva clasă de tranzacții acoperă un interval
rezonabil de îngust al pierderilor în caz de nerambursare și că
riscul aferent tuturor expunerilor din această clasă se
încadrează în intervalul respectiv.
2.
Instituțiile care utilizează metodele stabilite
la articolul 148 alineatul (5) pentru atribuirea ponderilor de risc în cazul
expunerilor provenind din finanțări specializate sunt exceptate de la
obligația de a avea o scală de rating a debitorilor care să
reflecte exclusiv cuantificarea riscului de nerambursare asociat debitorilor
pentru aceste expuneri. Instituțiile
respective trebuie să dispună, pentru aceste expuneri, de cel
puțin 4 clase pentru debitorii care nu se află în stare de
nerambursare și de cel puțin o clasă pentru debitorii care se
află în stare de nerambursare.
3.
Structura sistemelor de rating pentru expunerile de
tip retail trebuie să respecte următoarele cerințe:
(a)     sistemele de rating trebuie să reflecte riscul, atât cel asociat
debitorului, cât și cel asociat tranzacției, și să
includă toate caracteristicile relevante ale debitorilor și ale
tranzacțiilor.
(b)     nivelul de diferențiere a riscului trebuie să asigure faptul
că numărul de expuneri încadrate într-o clasă dată sau
într-o grupă dată este suficient de mare pentru a permite
cuantificarea și validarea adecvată a caracteristicilor pierderilor
la nivelul clasei sau al grupei. Distribuția
expunerilor și a debitorilor în clase sau grupe se efectuează astfel
încât să se evite concentrările excesive.
(c)     procesul de
încadrare a expunerilor în clase sau grupe trebuie să permită
diferențierea adecvată a riscului, gruparea expunerilor suficient de
omogene și estimarea precisă și coerentă a
caracteristicilor pierderilor la nivel de clasă sau grupă. În cazul creanțelor achiziționate,
gruparea trebuie să reflecte practicile de subscriere ale
vânzătorului și eterogenitatea clienților săi;
4.
La încadrarea expunerilor în clase sau grupe,
instituțiile trebuie să ia în considerare următorii factori de
risc:
(a)     caracteristicile de
risc ale debitorului;
(b)     caracteristicile de
risc ale tranzacției, inclusiv tipul de produs sau de garanție
reală, sau ambele. Instituțiile
acordă în mod explicit atenție cazurilor în care mai multe expuneri
beneficiază de aceeași garanție reală;
(c)     incidentele de
neplată, cu excepția cazului în care instituția
demonstrează autorității competente într-un mod pe care aceasta
îl consideră satisfăcător că incidentele de neplată nu
constituie un factor de risc semnificativ pentru expunere.
Articolul 167
Încadrarea în clase sau grupe
1.
O instituție trebuie să utilizeze
definiții, procese și criterii specifice pentru a încadra expunerile
în clase sau categorii în cadrul unui sistem de rating, care să respecte
următoarele cerințe:
(a)     definițiile
și criteriile corespunzătoare claselor sau grupelor trebuie să
fie suficient de detaliate pentru a permite persoanelor responsabile cu
acordarea ratingurilor să încadreze în mod consecvent debitorii sau
tranzacțiile care prezintă un risc similar în aceeași clasă
sau grupă. Această
consecvență trebuie menținută indiferent de linia de
activitate, de departament sau de localizarea geografică;
(b)     documentația
aferentă procesului de rating trebuie să permită terților
să înțeleagă și să reproducă încadrarea
expunerilor în clase sau grupe, precum și să evalueze adecvarea
încadrării într-o anumită clasă sau grupă;
(c)     de asemenea,
criteriile trebuie să respecte normele interne de creditare ale
instituției și politicile sale privind tratamentul aplicat
debitorilor și tranzacțiilor în dificultate.
2.
La încadrarea debitorilor și tranzacțiilor în
clase sau grupe, o instituție trebuie să ia în considerare toate
informațiile relevante. Informațiile
trebuie să fie actuale și să permită instituției
să previzioneze performanța viitoare a expunerii. O instituție trebuie să fie cu atât mai
prudentă la încadrarea expunerilor în clase sau grupe de debitori și
tranzacții, cu cât dispune de mai puține informații. Dacă utilizează un rating extern ca
factor primar în alocarea unui rating intern, instituția trebuie să
se asigure că ia în considerare și alte informații relevante.
Articolul 168
 Încadrarea expunerilor
1.
În ceea ce privește expunerile față de
societăți, instituții, administrații centrale și
bănci centrale, încadrarea acestora se efectuează în conformitate cu
următoarele criterii:
(a)     fiecare debitor
trebuie încadrat într-o clasă de debitori, ca parte a procesului de
aprobare a creditelor;
(b)     în cazul
instituțiilor care au primit, în temeiul articolului 138, aprobarea
autorității competente de a utiliza propriile estimări ale
pierderilor în caz de nerambursare și ale factorilor de conversie, fiecare
expunere este încadrată, de asemenea, într-o clasă de
tranzacții, ca parte a procesului de aprobare a creditelor;
(c)     instituțiile care utilizează
metodele prevăzute la articolul 148 alineatul (5) pentru atribuirea
ponderilor de risc în cazul expunerilor provenind din finanțări
specializate, încadrează fiecare dintre aceste expuneri într-o clasă,
în conformitate cu articolul 166 alineatul (2);
(d)     fiecare entitate juridică distinctă față de care
instituția înregistrează expuneri trebuie evaluată separat. O instituție trebuie să dispună de
politici adecvate privind tratamentul clienților care sunt debitori
individuali și al grupurilor de clienți aflați în
legătură;
(e)     expunerile separate față de același debitor trebuie
încadrate în aceeași clasă de debitori, indiferent de
diferențele existente în natura fiecărei tranzacții specifice. Cu toate acestea, expunerile separate pot conduce
la încadrarea aceluiași debitor în mai multe clase, în următoarele
cazuri:
(i)      există un risc de transfer aferent unei țări, după
cum expunerile sunt denominate în moneda locală sau într-o monedă
străină;
(ii)      tratamentul garanțiilor asociate unei expuneri poate consta în
ajustarea încadrării într-o clasă de debitori;
(iii)     legislația privind protecția consumatorilor sau secretul
bancar, sau orice alte reglementări interzic schimbul de informații
cu privire la clienți.
2.
În cazul expunerilor de tip retail, fiecare
expunere trebuie încadrată într-o clasă sau într-o grupă, ca
parte a procesului de aprobare a creditelor.
3.
În ceea ce privește încadrarea într-o
clasă sau într-o grupă, instituțiile trebuie să formalizeze
situațiile în care raționamentul profesional poate prima asupra
datelor de intrare sau de ieșire din procesul de încadrare, precum și
informațiile privind personalul responsabil cu aprobarea
priorității raționamentului uman. Instituțiile trebuie să formalizeze aceste modificări
și să consemneze în scris personalul responsabil în acest sens. Instituțiile trebuie să analizeze
performanța expunerilor ale căror încadrări au fost modificate. Această analiză include o evaluare a performanței
expunerilor al căror rating a fost modificat de către o anumită
persoană, care preia responsabilitatea întregului personalul responsabil.
Articolul 169
Integritatea procesului de încadrare
1.
În ceea ce privește expunerile față
de societăți, instituții, administrații centrale și
bănci centrale, procesul de încadrare trebuie să îndeplinească
următoarele cerințe de integritate:
(a)     Încadrările și revizuirile periodice ale acestora se
efectuează sau se aprobă de către o parte independentă,
care nu obține în mod direct beneficii în urma deciziei de acordare a
creditului.
(b)     Instituțiile actualizează încadrările cel puțin
anual. Debitorii care prezintă
un risc ridicat și expunerile cu probleme trebuie să facă
obiectul unor revizuiri mai frecvente. Dacă noi informații semnificative privind un debitor sau o
expunere devin disponibile, instituțiile efectuează o nouă
încadrare.
(c)     O instituție trebuie să dispună de un proces eficient de
obținere și actualizare a informațiilor relevante referitoare la
caracteristicile debitorilor care afectează probabilitățile de
nerambursare și la caracteristicile tranzacțiilor care afectează
pierderile în caz de nerambursare sau factorii de conversie.
2.
În cazul expunerilor de tip retail, o
instituție trebuie să actualizeze cel puțin anual
încadrările debitorilor și ale tranzacțiilor sau să
reexamineze caracteristicile pierderilor și situația incidentelor de
neplată pentru fiecare grupă de risc identificată, după
caz. O instituție trebuie, de
asemenea, să revizuiască cel puțin anual, pe baza unui
eșantion reprezentativ, situația expunerilor individuale din fiecare
grupă, ca mijloc de a se asigura că expunerile sunt în continuare
corect încadrate.
3.           ABE
elaborează standarde tehnice de reglementare care să specifice
condițiile în conformitate cu care instituțiile trebuie să
asigure integritatea procesului de încadrare și evaluarea regulată
și independentă a riscurilor.
ABE prezintă Comisiei proiectele standardelor
tehnice de reglementare menționate la primul paragraf, până la 31 decembrie
2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 170
Utilizarea modelelor
Dacă o instituție utilizează
modele statistice și alte metode automate pentru a încadra expunerile în
clase sau grupe de debitori sau de tranzacții, următoarele
cerințe trebuie să fie îndeplinite:
(a)          modelul trebuie să aibă o bună putere de previzionare,
iar utilizarea sa nu trebuie să denatureze cerințele de capital. Variabilele
de intrare trebuie să constituie o bază rezonabilă și
eficientă pentru previziunile rezultate. Modelul nu trebuie să producă abateri semnificative ale
rezultatelor;
(b)          instituția trebuie să dispună de un proces de verificare
a datelor de intrare ale modelului, care să includă o evaluare a
acurateței, exhaustivității și adecvării acestor date;
(c)          datele utilizate pentru a crea modelul trebuie să fie
reprezentative pentru populația de debitori sau de expuneri curente a
instituției;
(d)          instituția trebuie să dispună de un ciclu periodic de
validare a modelului, care să includă monitorizarea performanței
și a stabilității, revizuirea specificațiilor și compararea datelor de ieșire cu
rezultatele efective;
(e)          instituția trebuie să utilizeze raționamentul și
supravegherea umană în completarea modelului statistic, pentru a revizui
încadrările efectuate pe baza modelului și a se asigura că
modelul este utilizat în mod adecvat. Procedurile de revizuire trebuie să urmărească
identificarea și limitarea erorilor asociate unor deficiențe ale
modelului. Raționamentul uman
trebuie să țină seama de toate informațiile relevante pe
care modelul nu le ia în considerare. Instituția trebuie să formalizeze modul în care trebuie
îmbinate raționamentul uman și rezultatele modelului.
Articolul 171
 Documentația sistemelor de rating
1.
Instituțiile formalizează detaliile
conceptuale și operaționale ale sistemelor lor de rating. Documentația trebuie să ateste
îndeplinirea cerințelor stabilite în prezenta secțiune și
să trateze subiecte incluzând diferențierea portofoliilor, criteriile
de rating, responsabilitățile părților care acordă
ratinguri debitorilor și expunerilor, frecvența revizuirii
încadrărilor și supervizarea procesului de rating de către
conducere.
2.
Instituția formalizează motivele și
analiza pe care se bazează alegerea criteriilor de rating. Instituția formalizează toate
modificările majore aduse procesului de rating al riscului,
documentația respectivă permițând identificarea
modificărilor aduse procesului de rating al riscului în urma ultimei
revizuiri efectuate de autoritățile competente. Este formalizat, de asemenea, modul în care se organizează
acordarea ratingurilor, inclusiv procesul de acordare a ratingurilor și
structura controlului intern.
3.
Instituțiile formalizează
definițiile specifice ale stării de nerambursare și pierderii,
pe care le utilizează intern, și asigură coerența acestora
cu definițiile prevăzute de prezentul regulament.
4.
În cazul în care utilizează modele statistice
în procesul de rating, instituția formalizează metodologiile aferente
acestora. Documentația trebuie:
(a)     să descrie detaliat teoria, ipotezele și baza matematică
și empirică utilizate pentru a atribui estimări claselor,
debitorilor individuali, expunerilor sau grupelor, precum și sursa sau
sursele de date utilizate pentru a estima modelul;
(b)     să stabilească un proces statistic riguros de validare a
modelului, care să includă teste de performanță „în afara
orizontului de timp” (out-of-time) și „în afara eșantionului”
(out-of-sample);
(c)     să precizeze orice circumstanțe în care modelul nu
funcționează eficient.
5.
În cazul în care o instituție a obținut
un sistem de rating, sau un model utilizat în cadrul unui sistem de rating, de
la un furnizor terț, iar furnizorul refuză sau
restricționează accesul instituției la informațiile
referitoare la metodologia sistemului de rating sau a modelului respectiv, sau
la datele de bază utilizate pentru elaborarea metodologiei sau a modelului
respectiv, invocând drepturi de proprietate asupra acestor informații,
instituția în cauză trebuie să demonstreze autorității
competente, într-un mod pe care aceasta îl consideră
satisfăcător, că sunt îndeplinite cerințele prevăzute
de prezentul articol.
Articolul 172
Păstrarea datelor
1.
Instituțiile colectează și
păstrează date cu privire la diverse aspecte ale ratingurilor lor
interne, astfel cum se prevede în partea a opta.
2.
În cazul expunerilor față de
societăți, instituții, administrații centrale și
bănci centrale, instituțiile colectează și
păstrează:
(a)     istoricul complet al ratingurilor acordate debitorilor și
garanților recunoscuți;
(b)     datele la care s-au acordat ratingurile;
(c)      metodologia și datele principale
utilizate pentru determinarea ratingurilor;
(d)     identitatea persoanei responsabile cu
acordarea ratingurilor;
(e)      identitatea debitorilor aflați în
stare de nerambursare și expunerile aflate în stare de nerambursare;
(f)      data și circumstanțele
apariției stărilor de nerambursare;
(g)      datele privind
probabilitățile de nerambursare și ratele de nerambursare
efective asociate claselor de rating și datele privind migrația
ratingurilor.
3.
Instituțiile care nu utilizează propriile
estimări ale pierderilor în caz de nerambursare și ale factorilor de
conversie colectează și păstrează date privind
comparația dintre pierderile în caz de nerambursare efective și
valorile stabilite la articolul 157 alineatul (1) și comparația
dintre factorii de conversie efectivi și valorile stabilite la articolul
162 alineatul (8).
4.
Instituțiile care utilizează propriile
estimări ale pierderilor în caz de nerambursare și ale factorilor de
conversie colectează și păstrează:
(a)     istoricul complet al datelor privind ratingurile acordate
tranzacțiilor și estimarea pierderii în caz de nerambursare și a
factorului de conversie, asociate fiecărei scale de rating;
(b)     datele la care s-au acordat ratingurile și s-au efectuat
estimările;
(c)     metodologia și datele principale utilizate pentru determinarea
ratingurilor acordate tranzacțiilor și pentru obținerea
estimării pierderii în caz de nerambursare și a factorului de
conversie;
(d)     identitatea persoanei care a acordat ratingul tranzacției și
a persoanei care a furnizat estimarea pierderii în caz de nerambursare și
a factorului de conversie;
(e)     datele privind pierderile în caz de nerambursare estimate și
efective și factorii de conversie estimați și efectivi,
asociați fiecărei expuneri aflate în stare de nerambursare;
(f)      datele privind pierderea în caz de nerambursare pentru o expunere,
înainte și după evaluarea efectelor unei garanții sau ale unui
instrumentului financiar derivat de credit, în cazul instituțiilor care
țin seama, la calculul pierderii în caz de nerambursare, de efectele de
diminuare a riscului de credit aferente garanțiilor sau instrumentelor
financiare derivate de credit.
(g)     datele privind componentele pierderii pentru fiecare expunere
aflată în stare de nerambursare.
5.
În cazul expunerilor de tip retail,
instituțiile colectează și păstrează:
(a)     datele utilizate în procesul de încadrare a expunerilor în clase sau
grupe;
(b)     datele privind estimările probabilităților de
nerambursare, ale pierderilor în caz de nerambursare și ale factorilor de
conversie asociați claselor sau grupelor de expuneri;
(c)     identitatea debitorilor aflați în stare de nerambursare și
expunerile aflate în stare de nerambursare;
(d)     în cazul expunerilor aflate în stare de nerambursare, datele privind
clasele sau grupele în care a fost încadrată expunerea în cursul anului
anterior înregistrării stării de nerambursare, precum și
pierderea efectivă în caz de nerambursare și factorul de conversie
efectiv;
(e)     datele privind ratele pierderilor pentru expunerile eligibile de tip
retail reînnoibile.
Articolul 173
Simulările de criză (stress tests) utilizate la
evaluarea adecvării capitalului
1.
O instituție trebuie să dispună de
procese de simulare de criză riguroase, pe care să le utilizeze la
evaluarea adecvării capitalului său. Simularea de criză identifică evenimentele posibile sau
modificările viitoare ale condițiilor economice care ar putea avea
efecte nefavorabile asupra expunerilor la riscul de credit ale unei
instituții și evaluează capacitatea acesteia de a face
față modificărilor respective.
2.
O instituție trebuie să efectueze cu
regularitate o simulare de criză pentru riscul de credit pentru a evalua
efectul anumitor condiții specifice asupra cerințelor sale totale de
capital pentru riscul de credit. Simularea
de criză este aleasă de către instituție și este
revizuită de către autoritatea supraveghetoare. Simularea de criză utilizată trebuie să fie
semnificativă și să ia în considerare efectele unor scenarii de
recesiune gravă, dar plauzibilă. Instituția trebuie să evalueze migrația ratingurilor
sale în scenariile simulării de criză. Portofoliile testate în simularea de criză trebuie să
conțină marea majoritate a expunerilor instituției.
3.
Instituțiile care utilizează tratamentul
prevăzut la articolul 148 alineatul (3) trebuie să ia în considerare
în cadrul simulării de criză impactul unei deteriorări a
calităţii creditului furnizorilor de protecție, în special
impactul furnizorilor de protecție care nu îndeplinesc criteriile de
eligibilitate.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare, care să precizeze mai amănunțit
înțelesul noțiunii de „scenarii de recesiune gravă, dar
plauzibilă”, menționată la alineatul (2).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de
punere în aplicare până la 1 ianuarie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de punere în aplicare
menționate la primul paragraf este conferită Comisiei în conformitate
cu procedura prevăzută la articolul 15 din Regulamentul (UE) nr.
1093/2010.
Subsecțiunea 2
Cuantificarea
riscului
Articolul 174
Debitorul aflat în stare de nerambursare
1.
La cuantificarea parametrilor de risc care trebuie
asociați claselor de rating și grupelor, instituțiile
aplică următoarea abordare pentru a stabili dacă un debitor se
află în stare de nerambursare. În
sensul prezentului capitol, un debitor se află în stare de nerambursare
atunci când are loc oricare din următoarele situații:
(a)     instituția consideră că, în lipsa recurgerii la
măsuri precum executarea garanței, este improbabil ca debitorul
să-și achite în întregime obligațiile din credite față
de instituție, de societatea-mamă sau de oricare din filialele
acesteia;
(b)     întârzierea la plată a debitorului a depășit 90 de zile
pentru oricare din obligațiile semnificative din credite față de
instituție, de societatea-mamă sau de oricare din filialele acesteia.
În cazul tragerilor pe descoperit de cont,
întârzierea la plată începe să curgă de la data la care
debitorul a depășit o limită comunicată, a fost
anunțat că limita este inferioară soldului curent sau a tras
credit fără autorizație, valoarea acestuia fiind semnificativă.
În cazul expunerilor de tip retail, în sensul
alineatului (2), se ia în considerare și starea de nerambursare la nivel
de tranzacție.
O limită comunicată înseamnă orice
limită de credit pe care instituția o stabilește și o
comunică debitorului.
În cazul cardurilor de credit, întârzierea la
plată începe să curgă de la data scadenței plății
minime.
În toate cazurile, întârzierile la plată
pentru expunerile aflate în stare de nerambursare depășesc un prag
stabilit de autoritățile competente. Acest prag reflectă un nivel de risc pe care
autoritățile competente îl consideră rezonabil.
Instituțiile trebuie să aibă
politici formalizate în ceea ce privește numărarea zilelor restante,
în special în ceea ce privește modificarea scadenţelor
tranzacțiilor și acordarea de prelungiri, modificări sau
amânări, reînnoiri și compensarea conturilor existente. Aceste politici trebuie să fie aplicate
consecvent în timp și trebuie să fie conforme cu administrarea
internă a riscului și cu procesele decizionale ale instituției.
2.
În sensul alineatului (1) litera (a), elementele
care trebuie considerate indicii ale improbabilității de plată
includ:
(a)     instituția încetează să mai contabilizeze dobânda
aferentă obligației din credit;
(b)     instituția recunoaște o ajustare pentru riscul de credit
semnificativ, rezultată în urma perceperii unei deteriorări
semnificative a calităţii creditului, ulterioară momentului în
care a preluat expunerea;
(c)     instituția vinde creanța din credit înregistrând o pierdere
economică semnificativă;
(d)     instituția consimte să restructureze creanța din credit
în regim de urgență, în cazul în care acest lucru poate conduce la
reducerea obligației financiare, ca urmare a anulării sau a
amânării la plată a unei părți semnificative a
principalului, a dobânzii sau, dacă este cazul, a comisioanelor. În cazul expunerilor din titluri de capital
evaluate conform metodei bazate pe probabilitatea de nerambursare/pierderea în
caz de nerambursare, aceasta include restructurarea în regim de
urgență a însuși titlului de capital;
(e)     instituția a introdus o cerere prin care solicită deschiderea
procedurii de faliment împotriva debitorului sau aplicarea unei măsuri
similare pentru o obligație din credit a debitorului față de
instituție, de societatea-mamă sau de oricare din filialele acesteia;
(f)      debitorul a solicitat deschiderea procedurii de faliment sau face
obiectul acesteia sau al unei protecții similare, în cazul în care acest
lucru ar conduce la evitarea sau amânarea plății unei obligații
din credit față de instituție, de societatea-mamă sau de
oricare din filialele acesteia.
3.
Instituțiile care utilizează date externe
care nu sunt prin ele însele coerente cu determinarea stării de
nerambursare prevăzută la alineatul (1), trebuie să efectueze
ajustările adecvate pentru a obține o echivalență
substanțială cu definiția stării de nerambursare.
4.
Dacă instituția consideră că o
expunere clasificată anterior ca fiind aflată în stare de
nerambursare nu mai prezintă niciuna din caracteristicile care
declanșează starea de nerambursare, aceasta evaluează debitorul
sau tranzacția astfel cum ar proceda în cazul unei expuneri care nu se
află în stare de nerambursare. Dacă
definiția stării de nerambursare devine ulterior aplicabilă,
instituția consideră că a intervenit o altă stare de nerambursare.
5.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice condițiile în conformitate cu care
o autoritate competentă trebuie să stabilească pragul
menționat la alineatul (1), după depășirea căruia se
consideră că o expunere se află în stare de nerambursare.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
6.
ABE emite orientări cu privire la aplicarea
prezentului articol. Aceste
orientări se adoptă în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul
(UE) nr. 1093/2010.
Articolul 175
Cerințe generale privind estimarea
1.
La cuantificarea parametrilor de risc care trebuie
asociați claselor de rating sau grupelor, instituțiile aplică
următoarele cerințe:
(a)     estimările proprii ale unei instituții cu privire la
parametrii de risc: probabilitatea de nerambursare, pierderea în caz de
nerambursare, factorul de conversie și pierderea așteptată
trebuie să ia în considerare toate datele, informațiile și
metodele relevante. Estimările
se obțin utilizând experiența istorică și dovezile empirice
și nu se bazează numai pe considerente derivate din
raționamente. Estimările
trebuie să fie plauzibile și intuitive și să se bazeze pe
principalii factori care determină evoluția parametrilor de risc
respectivi. Estimările unei
instituții trebuie să fie cu atât mai prudente, cu cât aceasta
dispune de mai puține date.
(b)     o instituție trebuie să fie în măsură să
furnizeze o defalcare, în funcție de factorii pe care îi consideră
determinanți pentru evoluția parametrilor de risc, a experienței
sale în materie de pierderi exprimată prin frecvența stărilor de
nerambursare, pierderea în caz de nerambursare, factorul de conversie sau
pierdere, în cazul în care se utilizează estimări ale pierderii
așteptate. Estimările
instituției trebuie să fie reprezentative pentru experiența pe
termen lung;
(c)     orice modificări ale practicilor de creditare sau ale procesului
de recuperare a sumelor datorate, intervenite în perioadele de observare
menționate la articolul 176 alineatul (1) literele (h) şi (j), la
articolul 176 alineatul (2) litera (e), la articolul 177 alineatul (2) al
doilea paragraf, la articolul 178 alineatul (1) litera (f) şi la articolul
178 alineatul (3) al doilea paragraf, trebuie să fie luate în considerare. Estimările unei instituții trebuie
să țină seama de implicațiile progresului tehnologic
și ale noilor date, sau ale altor informații, pe măsură ce
acestea devin disponibile. Instituțiile
trebuie să-și revizuiască estimările cel puțin anual
și atunci când apar noi informații;
(d)     populația de expuneri reprezentată în datele utilizate pentru
estimare, normele de creditare utilizate la momentul generării datelor
și alte caracteristici relevante trebuie să fie comparabile cu cele
ale expunerilor și ale normelor instituției. Condițiile economice sau de piață pe care se
bazează datele trebuie să fie relevante pentru condițiile
curente și pentru evoluția previzibilă a acestora. Numărul
de expuneri incluse în eșantion și perioada la care se referă
datele utilizate pentru cuantificare trebuie să fie suficiente pentru a
oferi instituției asigurarea acurateței și a
solidității estimărilor sale.
(e)     în cazul creanțelor achiziționate, estimările trebuie
să țină seama de toate informațiile relevante aflate la
dispoziția instituției cumpărătoare cu privire la calitatea
creanțelor suport, inclusiv de datele referitoare la portofolii similare,
furnizate de vânzător, de instituția cumpărătoare sau de
surse externe. Instituția
cumpărătoare trebuie să evalueze orice date pe care se
bazează și care sunt furnizate de vânzător.
(f)      instituția trebuie să adauge estimărilor sale o
marjă de prudență, asociată intervalului așteptat al
erorilor de estimare. În cazul în
care metodele și datele sunt considerate de către instituție sau
de către autoritatea competentă ca fiind mai puțin satisfăcătoare,
intervalul așteptat al erorilor este mai mare, iar marja de
prudență trebuie să fie, de asemenea, mai mare.
În cazul în care instituțiile utilizează
pentru calculul ponderilor de risc estimări diferite de cele utilizate
pentru scopuri interne, această situație trebuie să fie
formalizată și să aibă un caracter rezonabil. Dacă instituțiile pot demonstra
autorităților competente că în ceea ce privește datele
colectate înainte de 1 ianuarie 2007 au fost efectuate ajustări adecvate
pentru a obține o echivalență substanțială cu
determinarea stării de nerambursare prevăzută la articolul 174
sau a pierderii, autoritățile competente pot permite
instituțiilor o anumită flexibilitate în aplicarea standardelor
cerute pentru date.
2.
În cazul în care o instituție utilizează
date centralizate provenind de la mai multe instituții, aceasta trebuie
să îndeplinească următoarele cerințe:
(a)     sistemele și criteriile de rating ale altor instituții din
grup trebuie să fie similare cu ale sale;
(b)     grupul trebuie să fie reprezentativ pentru portofoliul pentru care
se utilizează datele centralizate;
(c)     datele centralizate trebuie să fie utilizate de către
instituție pentru estimările sale în mod consecvent în timp;
(d)     instituția trebuie să păstreze responsabilitatea integrității
sistemelor sale de rating;
(e)     instituția trebuie să dispună, pe plan intern, de o
suficientă comprehensiune a sistemelor sale de rating, inclusiv de
capacitatea efectivă de a monitoriza și a audita procesul de rating.
Articolul 176
Cerințe specifice privind estimarea
probabilității de nerambursare
1.
La cuantificarea parametrilor de risc care trebuie
asociați claselor de rating sau grupelor, instituțiile aplică
următoarele cerințe specifice privind estimarea
probabilității de nerambursare în cazul expunerilor față de
societăți, instituții, administrații centrale și
bănci centrale:
(a)     instituțiile estimează probabilitățile de
nerambursare pe clase de debitori, utilizând mediile pe termen lung ale ratelor
de nerambursare anuale. Estimările
probabilității de nerambursare în cazul debitorilor foarte
îndatoraţi sau al debitorilor ale căror active sunt predominant
active tranzacționate trebuie să reflecte performanța activelor
suport în perioade de volatilitate accentuată;
(b)     pentru creanțele achiziționate asupra societăților,
instituțiile pot estima pierderile așteptate pe clase de debitori,
utilizând mediile pe termen lung ale ratelor de nerambursare anuale efective;
(c)     dacă o instituție obține, pentru creanțele
achiziționate asupra societăților, estimările medii pe
termen lung ale probabilităților de nerambursare și ale
pierderilor în caz de nerambursare din estimarea pierderii așteptate,
precum și dintr-o estimare adecvată a probabilității de
nerambursare sau a pierderii în caz de nerambursare, procesul de estimare a
pierderilor totale trebuie să îndeplinească cerințele generale
privind estimarea probabilității de nerambursare și a pierderii
în caz de nerambursare prevăzute în prezenta parte, iar rezultatul trebuie
să fie conform cu conceptul de pierdere în caz de nerambursare,
prevăzut la articolul 177 alineatul (1) litera (a);
(d)     instituțiile utilizează tehnicile de estimare a
probabilității de nerambursare numai în urma unei analize
justificative. Instituțiile
trebuie să recunoască importanța considerentelor derivate din
raționamente, combinând rezultatele tehnicilor și efectuând
ajustări pentru a ține seama de limitele tehnicilor și ale
informațiilor.
(e)     în măsura în care o instituție utilizează, pentru
estimarea probabilităților de nerambursare, date din experiența
proprie în materie de nerambursare, estimările trebuie să
țină seama de normele de subscriere și de orice diferențe
existente între sistemul de rating care a generat datele și sistemul actual
de rating. În cazul în care normele
de subscriere sau sistemele de rating au fost modificate, instituția
trebuie să adauge o marjă de prudență mai mare la
estimările sale privind probabilitatea de nerambursare;
(f)      în măsura în care o instituție asociază sau pune în
corespondență clasele sale cu cele ale scalei utilizate de o
instituție externă de evaluare a creditului (ECAI) sau de
organizații similare și apoi atribuie claselor sale rata de
nerambursare observată la clasele organizațiilor externe, punerea în
corespondență trebuie să se bazeze pe comparația dintre
criteriile interne de rating și criteriile utilizate de organizațiile
externe și dintre ratingurile interne și cele externe acordate
debitorilor comuni. Instituția
trebuie să evite orice distorsiuni sau incoerențe în procesul de
punere în corespondență sau în datele suport. Criteriile organizației externe care stau la baza datelor
utilizate pentru cuantificare trebuie să țină seama exclusiv de
riscul de nerambursare și să nu reflecte caracteristicile
tranzacției. Analiza
efectuată de instituție trebuie să includă o
comparație a definiților utilizate pentru starea de nerambursare, cu
respectarea cerințelor prevăzute la articolul 174. Instituția trebuie să formalizeze baza
utilizată pentru punerea în corespondență.
(g)     în măsura în care o instituție utilizează modele
statistice de previzionare a stărilor de nerambursare, aceasta poate
estima probabilitățile de nerambursare ca medie simplă a
estimărilor probabilității de nerambursare pentru debitorii
individuali dintr-o clasă dată. Utilizarea în acest scop de către instituție a modelelor de
previzionare a probabilității de nerambursare trebuie să
îndeplinească cerințele prevăzute la articolul 28.
(h)     indiferent dacă o instituție utilizează surse de date
externe, interne sau centralizate sau o combinație a acestora pentru
estimările sale privind probabilitatea de nerambursare, perioada
istorică de observare pentru datele suport trebuie să fie de cel
puțin cinci ani pentru cel puțin o sursă. Dacă perioada de observare disponibilă este mai lungă pentru
oricare dintre surse, iar datele respective sunt relevante, această
perioadă mai lungă este cea care se utilizează. Prezenta literă se aplică și în
cazul metodei bazate pe probabilitatea de nerambursare/pierderea în caz de
nerambursare, atunci când aceasta este aplicată titlurilor de capital. Cu condiția obținerii aprobării
autorităților competente, instituțiile care nu au primit, în
temeiul articolului 138, aprobarea autorității competente de a
utiliza propriile estimări ale pierderilor în caz de nerambursare sau ale
factorilor de conversie pot utiliza, atunci când aplică abordarea
bazată pe modele interne de rating, date relevante care acoperă o
perioadă de doi ani. Perioada care trebuie acoperită crește cu
un an în fiecare an, până când datele relevante acoperă o
perioadă de cinci ani.
2.
în cazul expunerilor de tip retail, se aplică
următoarele cerințe:
(a)     instituțiile estimează probabilitățile de
nerambursare per clasă sau grupă de debitori, utilizând mediile pe
termen lung ale ratelor de nerambursare anuale.
(b)     estimările probabilității de nerambursare pot fi
obținute și pornind de la pierderile efective și de la
estimările adecvate ale pierderilor în caz de nerambursare;
(c)     instituțiile trebuie să considere datele interne utilizate
pentru încadrarea expunerilor în clase sau grupe ca fiind principala sursă
de informații pentru estimarea caracteristicilor pierderilor. Instituțiile pot utiliza date externe
(inclusiv date centralizate) sau modele statistice pentru cuantificare, cu
condiția să existe o legătură puternică între
următoarele:
(i)      procesul utilizat de instituție pentru încadrarea expunerilor în
clase sau grupe și procesul utilizat de sursa externă de date;
(ii)      profilul de risc intern al instituției și compoziția
datelor externe;
(d)     dacă o instituție obține estimările medii pe termen
lung ale probabilității de nerambursare și ale pierderii în caz
de nerambursare pentru expunerile de tip retail dintr‑o estimare a
pierderilor totale și dintr-o estimare adecvată a
probabilității de nerambursare sau a pierderii în caz de
nerambursare, procesul de estimare a pierderilor totale trebuie să
îndeplinească cerințele generale privind estimarea
probabilității de nerambursare și a pierderii în caz de
nerambursare prevăzute în prezenta parte, iar rezultatul trebuie să
fie conform cu conceptul de pierdere în caz de nerambursare, prevăzut la
articolul 177 alineatul (1) litera (a);
(e)     indiferent dacă o instituție utilizează surse de date
externe, interne sau centralizate sau o combinație a acestora pentru estimările
sale privind caracteristicile pierderilor, perioada istorică de observare
pentru datele suport trebuie să fie de cel puțin cinci ani pentru cel
puțin o sursă. Dacă
perioada de observare disponibilă este mai lungă pentru oricare
dintre surse, iar datele respective sunt relevante, această perioadă
mai lungă este cea care se utilizează. Nu este necesar ca o instituție să acorde
importanță egală datelor istorice, dacă datele mai recente
permit o mai bună previzionare a ratelor pierderilor.
Cu condiția obținerii aprobării
autorităților competente, atunci când aplică abordarea
bazată pe modele interne de rating, instituțiile pot utiliza date
relevante care acoperă o perioadă de doi ani. Perioada care trebuie acoperită crește cu un an în fiecare
an, până când datele relevante acoperă o perioadă de cinci ani;
(f)      instituțiile trebuie să identifice și să analizeze
modificările așteptate ale parametrilor de risc de-a lungul duratei
de viață a expunerilor provenind din credite (efectele
variațiilor sezoniere).
În cazul creanțelor de tip retail
achiziționate, instituțiile pot utiliza date de referință
externe și interne. Instituțiile
trebuie să utilizeze toate sursele relevante de date ca baze de
comparație.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice următoarele:
(a)     condițiile în conformitate cu care autoritățile
competente pot acorda aprobările menționate la alineatul (1) litera
(h) și la alineatul (2) litera (e);
(b)     condițiile în conformitate cu care autoritățile
competente evaluează metodologia utilizată de o instituție
pentru a estima probabilitatea de nerambursare în temeiul articolului 138.
ABE prezintă Comisiei proiectele standardelor
tehnice de reglementare menționate la primul paragraf, până la 31
decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 177
Cerințe specifice privind estimările proprii ale
pierderii în caz de nerambursare
1.
La cuantificarea parametrilor de risc care trebuie
asociați claselor de rating sau grupelor, instituțiile aplică
următoarele cerințe specifice privind estimările proprii ale
pierderii în caz de nerambursare:
(a)     instituțiile estimează pierderile în caz de nerambursare per
clasă sau grupă de tranzacții, pe baza pierderilor în caz de
nerambursare medii efective per clasă sau grupă de tranzacții,
ținând seama de toate stările de nerambursare observate, existente în
sursele de date (media ponderată a stărilor de nerambursare);
(b)     instituțiile utilizează estimările pierderii în caz de
nerambursare care sunt adecvate unui declin economic, dacă acestea sunt
mai prudente decât media pe termen lung. În măsura în care se așteaptă ca un sistem de rating
să furnizeze valori efective ale pierderii în caz de nerambursare la un
nivel constant per clasă sau grupă în timp, instituțiile trebuie
să efectueze ajustări ale estimărilor lor privind parametrii de
risc per clasă sau grupă, pentru a limita impactul unui declin
economic asupra capitalului.
(c)     o instituție trebuie să ia în considerare orice
dependență între riscul aferent debitorului și riscul aferent
garanției reale sau furnizorului garanției reale. Cazurile în care există un grad semnificativ
de dependență trebuie tratate în mod prudent.
(d)     la estimarea pierderii în caz de nerambursare, instituția trebuie
să trateze cu prudență cazurile în care între creanța
suport și garanția reală există neconcordanță de
monede.
(e)     în măsura în care estimările pierderii în caz de nerambursare
țin seama de existența garanțiilor reale, estimările
respective nu trebuie să se bazeze numai pe valoarea de piață
estimată a acestor garanții. Estimările pierderii în caz de nerambursare trebuie să
țină seama de efectul eventualei incapacități a
instituțiilor de a obține rapid controlul asupra garanțiilor
reale și de a le lichida;
(f)      în măsura în care estimările pierderii în caz de nerambursare
țin seama de existența garanțiilor reale, instituțiile
trebuie să stabilească cerințe interne cu privire la
administrarea garanțiilor reale, la securitatea juridică și la
administrarea riscului care să fie în general coerente cu cele
prevăzute la capitolul 4 secțiunea 3;
(g)     în măsura în care o instituție recunoaște
garanțiile reale atunci când determină valoarea expunerii la riscul
de credit al contrapartidei în conformitate cu capitolul 6 secțiunea 5 sau
6, aceasta nu ia în considerare la estimările pierderii în caz de
nerambursare sumele pe care se așteaptă să le recupereze din
garanțiile reale;
(h)     în cazul specific al expunerilor aflate deja în stare de nerambursare,
instituția trebuie să utilizeze suma celor mai bune estimări
proprii ale pierderii așteptate pentru fiecare expunere, având în vedere
condițiile economice curente şi situația expunerii, precum
și posibilitatea de a înregistra pierderi suplimentare neașteptate în
cursul perioadei de recuperare;
(i)      în măsura în care penalitățile pentru întârzierile la
plată neplătite au fost înregistrate în contul de profit și
pierdere al instituției, acestea se adaugă la valoarea expunerii
și a pierderii;
(j)      pentru expunerile față de societăți,
instituții, administrații centrale și bănci centrale,
estimările pierderii în caz de nerambursare trebuie să se bazeze pe
date acoperind o perioadă de minimum cinci ani, care crește cu câte
un an în fiecare an de la aplicare, până când se atinge o perioadă
minimă de șapte ani pentru cel puțin o sursă de date. Dacă perioada de observare disponibilă
este mai lungă pentru oricare dintre surse, iar datele respective sunt
relevante, această perioadă mai lungă este cea care se
utilizează.
2.
În cazul expunerilor de tip retail,
instituțiile pot:
(a)     să obțină estimări ale pierderii în caz de
nerambursare pornind de la pierderile efective și de la estimările
adecvate ale probabilităților de nerambursare;
(b)     să țină seama de tragerile viitoare fie la determinarea
propriilor factori de conversie, fie la determinarea estimărilor proprii
ale pierderii în caz de nerambursare;
(c)     să utilizeze date de referință externe și interne
pentru a estima pierderile în caz de nerambursare pentru creanțele de tip
retail achiziționate.
Pentru expunerile de tip retail, estimările
pierderii în caz de nerambursare trebuie să se bazeze pe date care acoperă
o perioadă de minimum cinci ani. Nu este necesar ca o instituție să acorde
importanță egală datelor istorice, dacă datele mai recente
permit o mai bună previzionare a ratelor pierderilor.
Cu condiția obținerii aprobării
autorităților competente, atunci când aplică abordarea
bazată pe modele interne de rating, instituțiile pot utiliza date
relevante care acoperă o perioadă de doi ani. Perioada care trebuie acoperită crește cu un an în fiecare
an, până când datele relevante acoperă o perioadă de cinci ani.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice următoarele:
(a)     natura, gravitatea și durata declinului economic menționat la
alineatul (1);
(b)     condițiile în conformitate cu care o autoritate competentă
poate permite unei instituții, în temeiul alineatului (2), să
utilizeze date relevante care acoperă o perioadă de doi ani, atunci
când aplică abordarea bazată pe modele interne de rating.
ABE prezintă Comisiei proiectele standardelor
tehnice de reglementare menționate la primul paragraf, până la 31
decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 178
Cerințe specifice privind estimările proprii ale
factorilor de conversie
1.
La cuantificarea parametrilor de risc care trebuie
asociați claselor de rating sau grupelor, instituțiile aplică
următoarele cerințe specifice privind estimările proprii ale
factorului de conversie:
(a)     instituțiile estimează factorii de conversie per clasă
sau grupă de tranzacții, pe baza factorilor de conversie medii
efectivi per clasă sau grupă de tranzacții, utilizând media
ponderată a stărilor de nerambursare, rezultată din toate
stările de nerambursare observate, existente în sursele de date;
(b)     instituțiile utilizează estimările factorului de
conversie care sunt adecvate unui declin economic, dacă acestea sunt mai
prudente decât media pe termen lung. În
măsura în care se așteaptă ca un sistem de rating să
furnizeze valori efective ale factorilor de conversie la un nivel constant per
clasă sau grupă în timp, instituțiile trebuie să efectueze
ajustări ale estimărilor lor privind parametrii de risc per
clasă sau grupă, pentru a limita impactul unui declin economic asupra
capitalului;
(c)     estimările instituției cu privire la factorii de conversie
trebuie să țină seama de posibilitatea ca debitorul să
efectueze trageri suplimentare atât până la data declanșării
stării de nerambursare, cât și după această dată. Estimarea factorului de conversie trebuie să
includă o marjă mai mare de prudență în cazul în care se
poate anticipa în mod rezonabil existența unei corelații pozitive mai
puternice între frecvența apariției stărilor de nerambursare
și mărimea factorului de conversie.
(d)     înaintea estimării factorilor de conversie, instituțiile
trebuie să ia în considerare propriile politici și strategii
specifice adoptate în ceea ce privește monitorizarea conturilor și
procesarea plăților. Instituțiile
trebuie să ia în considerare, de asemenea, propria capacitate și
disponibilitate de a împiedica noi trageri în circumstanțe apropiate
stării de nerambursare, precum încălcarea angajamentelor contractuale
sau alte evenimente asociate stărilor tehnice de nerambursare;
(e)     instituțiile trebuie să dispună de sisteme și
proceduri adecvate pentru a monitoriza valorile tranzacțiilor, sumele
datorate față de liniile de credit angajate și modificările
sumelor datorate per debitor și per clasă. Instituția trebuie să poată monitoriza zilnic soldurile;
(f)      dacă instituțiile utilizează pentru calculul valorilor
ponderate la risc ale expunerilor estimări ale factorilor de conversie
diferite de cele utilizate pentru scopuri interne, această situație
trebuie să fie formalizată și să aibă un caracter
rezonabil.
2.
Pentru expunerile față de
societăți, instituții, administrații centrale și
bănci centrale, estimările factorilor de conversie trebuie să se
bazeze pe date acoperind o perioadă de minimum cinci ani, care crește
cu câte un an în fiecare an de la aplicare, până când se atinge o
perioadă minimă de șapte ani pentru cel puțin o sursă
de date. Dacă perioada de
observare disponibilă este mai lungă pentru oricare dintre surse, iar
datele respective sunt relevante, această perioadă mai lungă
este cea care se utilizează.
3.
În cazul expunerilor de tip retail,
instituțiile pot lua în considerare tragerile viitoare fie la determinarea
propriilor factori de conversie, fie la determinarea estimărilor proprii
ale pierderii în caz de nerambursare.
Pentru expunerile de tip retail, estimările
factorilor de conversie trebuie să se bazeze pe date care acoperă o
perioadă de minimum cinci ani. Nu
este necesar ca o instituție să acorde importanță
egală cerinţelor referitoare la datele istorice menţionate la
alineatul (1) litera (a), dacă datele mai recente permit o mai bună
previzionare a tragerilor. Cu condiția obținerii aprobării
autorităților competente, atunci când aplică abordarea
bazată pe modele interne de rating, instituțiile pot utiliza date
relevante care acoperă o perioadă de doi ani. Perioada care trebuie acoperită crește cu un an în fiecare
an, până când datele relevante acoperă o perioadă de cinci ani.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice următoarele:
(a)     natura, gravitatea și durata declinului economic menționat la
alineatul (1);
(b)     condițiile în conformitate cu care o autoritate competentă
poate permite unei instituții să utilizeze date relevante care
acoperă o perioadă de doi ani, atunci când aplică pentru prima
dată abordarea bazată pe modele interne de rating.
ABE prezintă Comisiei proiectele standardelor
tehnice de reglementare menționate la primul paragraf, până la 31
decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 179
Cerințe privind evaluarea efectului garanțiilor
personale și al instrumentelor financiare derivate de credit asupra
expunerilor față de societăţi, instituții,
administrații centrale și bănci centrale în cazul cărora se
utilizează estimările proprii ale pierderii în caz de nerambursare
și asupra expunerilor de tip retail
1.
În ceea ce privește garanții eligibili
și garanțiile eligibile se aplică următoarele cerințe:
(a)     instituțiile trebuie să aibă criterii specificate în mod
clar privind tipurile de garanți pe care îi recunosc în scopul
calculării valorilor ponderate la risc ale expunerilor;
(b)     pentru garanții recunoscuți se aplică aceleași
norme prevăzute la articolele 167, 168 și 169 ca şi pentru
debitori;
(c)     garanția personală trebuie să fie atestată în
scris, nu poate fi revocată de către garant, trebuie să fie
valabilă până la îndeplinirea totală a obligației (conform
sumei și perioadei de valabilitate a garanției) și trebuie
să fie executorie faţă de garant într-o jurisdicție în care
acesta are active care pot fi executate în urma unei hotărâri
judecătorești. Garanțiile
condiţionate, care prevăd condiții conform cărora garantul
poate să nu fie obligat să-şi îndeplinească obligaţia,
pot fi recunoscute numai cu aprobarea autorităților competente. Criteriile
de încadrare trebuie să ia în considerare în mod adecvat orice eventuală
reducere a efectului de diminuare a riscului.
2.
O instituție trebuie să aibă
criterii specificate în mod clar privind ajustarea claselor, a grupelor sau a
estimărilor pierderii în caz de nerambursare şi, în cazul
creanțelor de tip retail şi al creanțelor achiziţionate
eligibile, a procesului de încadrare a expunerilor în clase sau grupe, pentru a
reflecta impactul garanțiilor asupra calculului valorilor ponderate la
risc ale expunerilor. Aceste criterii
trebuie să îndeplinească cerințele prevăzute la articolele
167 -169.
Criteriile trebuie să fie plauzibile și
intuitive. Acestea trebuie să
țină seama de capacitatea și disponibilitatea garantului de
a-şi îndeplini obligaţiile în condiţiile garanţiei, de
datele probabile ale oricăror plăți efectuate de garant, de
gradul de corelare dintre capacitatea garantului de a-şi îndeplini
obligaţiile în condiţiile garanţiei şi capacitatea de
rambursare a debitorului, precum și de nivelul la care se menţine
riscul rezidual față de debitor.
3.
Cerințele prevăzute de prezentul articol
pentru garanțiile personale se aplică și în cazul instrumentelor
financiare derivate de credit având la bază o singură
semnătură. În cazul în care
există o neconcordanță între creanța suport și
creanța de referință care face obiectul instrumentului financiar
derivat de credit sau între creanța suport și obligația
utilizată pentru a stabili dacă s-a produs un eveniment de credit, se
aplică cerințele prevăzute la articolul 211 alineatul (2). În cazul expunerilor de tip retail și al
creanțelor achiziționate eligibile, prezentul alineat se aplică
procesului de încadrare a expunerilor în clase sau grupe.
Criteriile trebuie să țină seama de
structura plăților aferentă instrumentului financiar derivat de
credit și să evalueze în mod prudent impactul acesteia asupra
nivelului și calendarului recuperărilor. Instituția trebuie să ia în considerare măsura în care
se mențin alte forme de risc rezidual.
4.
Cerințele prevăzute la alineatele (1) -
(3) nu se aplică în cazul garanțiilor furnizate de instituții,
administrații centrale, bănci centrale și entități
corporative care îndeplinesc cerințele prevăzute la articolul 197
alineatul (1), litera (g), dacă instituția a primit, în temeiul
articolului 145, aprobarea de a aplica abordarea standardizată pentru
expunerile față de astfel de entități.
În acest caz, se aplică cerințele prevăzute
la capitolul 4.
5.
În cazul garanțiilor personale pentru expuneri
de tip retail, cerințele prevăzute la alineatele (1) - (3) se
aplică, de asemenea, încadrării expunerilor în clase sau grupe
și estimării probabilității de nerambursare.
6.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice condițiile în conformitate cu care
autoritățile competente pot aproba recunoașterea
garanțiilor condiționate.
ABE prezintă Comisiei proiectele standardelor
tehnice de reglementare menționate la primul paragraf, până la 31
decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 180
Cerințe privind creanțele achiziționate
1.
La cuantificarea parametrilor de risc care trebuie
asociați claselor de rating sau grupelor în cazul creanțelor
achiziționate, instituțiile trebuie să asigure îndeplinirea
condițiilor prevăzute la alineatele (2) - (6).
2.
Structura tranzacției trebuie să asigure
faptul că, în toate circumstanțele previzibile, instituția
deține proprietatea și controlul efectiv asupra tuturor
încasărilor în numerar provenind din creanțe. În cazul în care debitorul efectuează plăți direct
către un vânzător sau o societate de administrare, instituția
trebuie să verifice în mod regulat dacă plățile sunt
efectuate în totalitate și în conformitate cu termenii contractuali
conveniți. Instituțiile
trebuie să dispună de proceduri care să asigure faptul că
proprietatea asupra creanțelor și a încasărilor în numerar este
protejată împotriva falimentului sau a acțiunilor judiciare care ar putea
întârzia semnificativ exercitarea capacității instituției
creditoare de a lichida sau de a ceda creanțele, ori de a păstra
controlul asupra încasărilor în numerar.
3.
Instituția monitorizează atât calitatea
creanțelor achiziționate, cât și situația financiară a
vânzătorului și a societății de administrare. În acest sens, se aplică următoarele:
(a)     instituția trebuie să evalueze corelația dintre
calitatea creanțelor achiziționate și situația
financiară atât a vânzătorului, cât și a societății de
administrare și să dispună de politici și proceduri interne
care asigură o protecție adecvată împotriva oricăror
evenimente neprevăzute, inclusiv atribuirea unui rating intern de risc
fiecărui vânzător și fiecărei societăți de
administrare;
(b)     instituția trebuie să dispună de politici și
proceduri clare și eficiente pentru determinarea eligibilității
vânzătorului și a societății de administrare. Instituția sau mandatarul său trebuie
să reexamineze periodic vânzătorii și societățile de
administrare, cu scopul de a verifica acuratețea rapoartelor acestora, de
a detecta fraudele sau deficiențele operaționale și de a
controla calitatea politicilor de credit ale vânzătorului și
calitatea politicilor și procedurilor societății de administrare
cu privire la colectarea plăților. Constatările acestor reexaminări trebuie formalizate;
(c)     instituția trebuie să evalueze caracteristicile portofoliilor
de creanțe achiziționate, inclusiv avansurile excedentare, istoricul vânzătorului în ceea ce
privește întârzierile la plată, creanțele neperformante și
provizioanele pentru creanțe neperformante, condițiile de plată și eventualele conturi
corespondente;
(d)     instituția trebuie să dispună de politici și
proceduri eficiente de monitorizare în mod agregat a concentrărilor de
expuneri pentru un singur debitor, atât în cadrul unui portofoliu de
creanțe achiziționate, cât și pentru toate portofoliile de
creanțe achiziționate;
(e)     instituția trebuie să se asigure că primește la
timp din partea societății de administrare rapoarte privind
scadența și riscul de diminuare a valorii creanțelor, care sunt
suficient de detaliate pentru a asigura respectarea criteriilor de
eligibilitate ale instituției și a politicilor de finanțare care
guvernează creanțele achiziționate și pentru a constitui un
mijloc eficient de monitorizare și de confirmare a condițiilor de
vânzare practicate de vânzător și a diminuării valorii
creanțelor.
4.
Instituția trebuie să dispună de
sisteme și proceduri pentru detectarea în stadiu incipient a
deteriorării situației financiare a vânzătorului și a
calității creanțelor achiziționate, precum și pentru
abordarea în mod proactiv a problemelor care apar. În special, instituția trebuie să dispună de politici,
proceduri și sisteme de informare clare și eficiente pentru
monitorizarea încălcărilor prevederilor contractuale, precum și
de politici și proceduri clare și eficiente pentru inițierea
acțiunilor judiciare și pentru administrarea creanțelor
achiziționate problematice.
5.
Instituția trebuie să dispună de
politici și proceduri clare și eficiente care să reglementeze
controlul creanțelor achiziționate, al creditului și al
numerarului. În special, politicile
interne consemnate în documente trebuie să specifice toate elementele
semnificative ale programului de achiziționare a creanțelor, inclusiv
ratele avansurilor, garanțiile reale eligibile, documentația
necesară, limitele de concentrare și modul în care trebuie tratate
încasările în numerar. Aceste
elemente trebuie să ia în considerare în mod adecvat toți factorii
relevanți și semnificativi, inclusiv situația financiară a vânzătorului
și a societății de administrare, concentrările de risc
și evoluția calității creanțelor achiziționate
și a portofoliului de clienți al vânzătorului, iar sistemele
interne trebuie să asigure faptul că fondurile sunt avansate numai pe
baza garanțiilor reale și a documentației justificative
specificate.
6.
Instituția trebuie să dispună de un
proces intern eficient de evaluare a conformității cu totalitatea
politicilor și a procedurilor interne. Acest proces trebuie să includă audituri periodice ale tuturor
fazelor critice ale programului de achiziționare de creanțe al
instituției, verificarea separării responsabilităților
între evaluarea vânzătorului și a societății de
administrare și evaluarea debitorului și între evaluarea
vânzătorului și a societății de administrare și
auditul la sediul vânzătorului și al societății de
administrare, precum și evaluări ale operațiunilor de
înregistrare și monitorizare a tranzacțiilor (back office
operations), cu accent deosebit pe calificări, experiență,
numărul de angajați și sistemele informatice de suport.
Subsecțiunea 3
Validarea
estimărilor interne
Articolul 181
Validarea estimărilor interne
Instituțiile validează
estimările lor interne, respectând următoarele cerințe:
(a)          instituțiile trebuie să dispună de sisteme robuste
pentru a valida acuratețea și coerența sistemelor și
proceselor de rating, precum și estimarea tuturor parametrilor de risc
relevanți. Procesul de validare
internă trebuie să permită instituției să evalueze
performanța sistemelor interne de rating și de estimare a riscului în
mod coerent și semnificativ;
(b)          instituțiile trebuie să compare cu regularitate ratele de
nerambursare efective cu estimările probabilităților de
nerambursare pentru fiecare clasă și, în cazul în care ratele de
nerambursare efective se situează în afara intervalului previzionat pentru
clasa respectivă, instituțiile trebuie să analizeze în mod
expres motivele acestei abateri. Instituțiile
care utilizează propriile estimări ale pierderilor în caz de
nerambursare și ale factorilor de conversie trebuie să efectueze, de
asemenea, o analiză similară pentru aceste estimări. Pentru comparațiile respective trebuie
utilizate date istorice care acoperă o perioadă cât mai lungă
posibil. Instituțiile trebuie
să formalizeze metodele și datele utilizate pentru aceste
comparații. Analiza și
documentația trebuie actualizate cel puțin anual;
(c)          instituțiile trebuie să utilizeze, de asemenea, alte
instrumente de validare cantitativă, precum și comparații cu
surse de date externe relevante. Analiza
trebuie să se bazeze pe date adaptate portofoliului, care sunt actualizate
cu regularitate și acoperă o perioadă de observare
relevantă. Evaluările
interne efectuate de instituții cu privire la performanța propriilor
sisteme de rating trebuie să se bazeze pe o perioadă cât mai
lungă posibil;
(d)          metodele și datele utilizate pentru validarea cantitativă
trebuie să fie coerente în timp. Modificările (privind atât sursele de date, cât și perioadele
acoperite) ale metodelor și datelor utilizate pentru estimare și
validare trebuie formalizate.
(e)          instituțiile trebuie să dispună de norme interne
riguroase pentru cazurile în care abaterile față de estimări ale
valorilor efective ale probabilităților de nerambursare, ale
pierderilor în caz de nerambursare, ale factorilor de conversie și ale
pierderilor totale, atunci când se utilizează pierderea
așteptată, devin suficient de semnificative pentru a pune sub semnul
întrebării validitatea estimărilor. Aceste norme trebuie să țină seama de ciclurile
economice și de orice variabilitate sistematică similară,
înregistrate în cadrul experienței în materie de stări de
nerambursare. În cazul în care
valorile efective continuă să fie mai mari decât valorile
așteptate, instituțiile trebuie să revizuiască în sens
ascendent estimările, pentru a reflecta experiența proprie în materie
de stări de nerambursare și pierderi.
Subsecțiunea 4
Cerințe
privind expunerile provenind din titluri de capital în cadrul abordării
bazate pe modele interne
Articolul 182
Cerința de fonduri proprii și cuantificarea
riscului
La calcularea cerințelor de fonduri
proprii, instituțiile trebuie să îndeplinească următoarele
criterii:
(a)
estimările pierderilor potențiale trebuie
să reziste la evoluțiile nefavorabile ale pieței, relevante
pentru profilul de risc pe termen lung al investițiilor specifice ale
instituției. Datele utilizate
pentru a reprezenta distribuțiile randamentului trebuie să reflecte
cea mai lungă perioadă de eșantionare pentru care sunt
disponibile date semnificative în ceea ce privește reprezentarea
profilului de risc al expunerilor specifice din titluri de capital ale
instituției. Datele utilizate
trebuie să fie suficiente pentru a putea furniza estimări prudente,
credibile din punct de vedere statistic și robuste ale pierderilor, care
nu se bazează numai pe considerente subiective sau derivate din
raționamente. Șocul folosit
trebuie să furnizeze o estimare prudentă a pierderilor
potențiale pe parcursul unui ciclu de piață sau economic pe
termen lung, relevant. Instituția trebuie să combine analiza
empirică a datelor disponibile cu ajustările bazate pe o varietate de
factori, pentru a obține rezultate ale modelului care ating un nivel
adecvat de realism și prudență. Pentru elaborarea modelelor de tip „valoare la risc” (VaR) care
estimează pierderile trimestriale potențiale, instituțiile pot
utiliza date trimestriale sau pot converti datele corespunzătoare unei
perioade mai scurte în date trimestriale echivalente, folosind o metodă
adecvată din punct de vedere analitic și susținută de
dovezi empirice și prin intermediul unui proces și al unei analize
bine structurate și formalizate. O astfel de abordare trebuie aplică în mod prudent și coerent
în timp. În cazul în care este
disponibil numai un volum limitat de date relevante, instituția trebuie să
adauge marje de prudență adecvate;
(b)
modelele utilizate trebuie să reflecte în mod
adecvat toate riscurile semnificative asociate randamentului titlurilor de
capital, incluzând expunerea portofoliului de titluri de capital al
instituției la riscul general de piață și la riscul
specific. Modelele interne trebuie
să explice în mod adecvat variațiile istorice ale prețurilor,
să reflecte atât amploarea concentrărilor potențiale, cât
și modificările compoziției acestora și să reziste la condiții
de piață nefavorabile. Populația
expunerilor la risc reprezentată în datele utilizate pentru estimări
trebuie să fie similară în mare măsură sau cel puțin
comparabilă cu populația expunerilor din titluri de capital ale
instituției;
(c)
modelul intern trebuie să fie adecvat profilului
de risc și complexității portofoliului de titluri de capital al
unei instituții. În cazul în
care o instituție are dețineri semnificative, ale căror valori
au o natură pronunțat neliniară, modelele interne trebuie
concepute astfel încât să reflecte în mod adecvat riscurile asociate unor
asemenea instrumente;
(d)
punerea în corespondență a
pozițiilor individuale cu valori aproximative, cu indici de
piață și cu factori de risc trebuie să fie plauzibilă,
intuitivă și riguroasă din punct de vedere conceptual;
(e)
instituțiile trebuie să demonstreze cu
ajutorul analizelor empirice adecvarea factorilor de risc, inclusiv capacitatea
acestora de a acoperi atât riscul general, cât și pe cel specific;
(f)
estimările volatilității
randamentului expunerilor din titluri de capital trebuie să ia în
considerare datele, informațiile și metodele relevante disponibile. Se utilizează date interne care au fost
supuse revizuiri independente sau date din surse externe, inclusiv date
centralizate, provenind de la mai multe instituții;
(g)
trebuie să existe un program riguros și
complet de testare în condiții de criză.
Articolul 183
Procesul de administrare a riscului și controalele
aferente
În ceea ce privește elaborarea și
utilizarea modelelor interne pentru determinarea cerințelor de fonduri
proprii, instituțiile stabilesc politici, proceduri și controale care
asigură integritatea modelului și a procesului de modelare. Aceste politici, proceduri și controale
prevăd următoarele:
(a)
integrarea completă a modelului intern în
sistemele informaționale pentru conducerea instituției și în
administrarea titlurilor de capital din afara portofoliului de
tranzacționare. Modelele interne
trebuie să fie pe deplin integrate în infrastructura de administrare a
riscului a instituției, dacă acestea sunt utilizate în mod special
pentru măsurarea și evaluarea performanței portofoliului de
titluri de capital, inclusiv a performanței ajustate la risc, pentru
alocarea de capital economic expunerilor din titluri de capital și pentru
evaluarea adecvării generale a capitalului și a procesului de
administrare a investițiilor;
(b)
sisteme de administrare, proceduri și
funcții de control care asigură revizuirea periodică și
independentă a tuturor elementelor procesului intern de modelare, inclusiv
aprobarea revizuirilor modelului, verificarea datelor de intrare ale modelului
și revizuirea rezultatelor modelului, precum verificarea directă a
calculelor referitoare la risc. Aceste
revizuiri trebuie să evalueze acuratețea, exhaustivitatea și
adecvarea datelor de intrare și ale rezultatelor modelului și să
se concentreze atât asupra identificării și limitării
eventualelor erori asociate deficiențelor cunoscute, cât și asupra
identificării deficiențelor necunoscute ale modelului. Revizuirile respective pot fi efectuate de
către o unitate internă independentă sau de către o parte
terță independentă;
(c)
sisteme și proceduri adecvate de monitorizare
a limitelor de investiție și a expunerilor la risc din titluri de
capital;
(d)
unitățile responsabile cu conceperea
și aplicarea modelului trebuie să fie independente din punct de
vedere funcțional de unitățile responsabile cu administrarea
investițiilor individuale;
(e)
personalul responsabil cu orice aspect al
procesului de modelare trebuie să aibă o calificare adecvată. Conducerea trebuie să aloce funcției de
modelare suficiente resurse umane calificate și competente.
Articolul 184
Validarea și formalizarea
Instituțiile trebuie să dispună
de sisteme robuste de validare a acurateței și a coerenței
modelelor interne și ale proceselor de modelare. Toate elementele semnificative ale modelelor interne, ale procesului de
modelare și ale validării trebuie formalizate.
Validarea și formalizarea modelelor
interne și a proceselor de modelare ale instituțiilor trebuie să
respecte următoarele cerințe:
(a)
instituțiile trebuie să utilizeze
procesul de validare internă pentru a evalua performanța modelelor
și a proceselor lor interne în mod coerent și semnificativ;
(b)
metodele și datele utilizate pentru validarea
cantitativă trebuie să fie coerente în timp. Modificările (privind atât sursele de date, cât și perioadele
acoperite) ale metodelor și datelor utilizate pentru estimare și
validare trebuie formalizate.
(c)
instituțiile trebuie să compare cu
regularitate randamentul efectiv al titlurilor de capital, calculat pe baza câștigurilor
și a pierderilor realizate și nerealizate, cu estimările
modelelor. Pentru comparațiile
respective trebuie utilizate date istorice care acoperă o perioadă
cât mai lungă posibil. Instituțiile
trebuie să formalizeze metodele și datele utilizate pentru aceste
comparații. Analiza și
documentația trebuie actualizate cel puțin anual;
(d)
instituțiile trebuie să utilizeze și
alte instrumente de validare cantitativă și comparații cu surse
de date externe. Analiza trebuie
să se bazeze pe date adaptate portofoliului, care sunt actualizate cu
regularitate și acoperă o perioadă de observare relevantă. Evaluările interne efectuate de
instituții cu privire la performanța modelelor lor trebuie să se
bazeze pe o perioadă cât mai lungă posibil;
(e)
instituțiile trebuie să dispună de
norme interne riguroase pentru cazurile în care comparația randamentului
efectiv al titlurilor de capital cu estimările modelelor pune sub semnul
întrebării validitatea estimărilor sau a modelelor ca atare. Aceste norme trebuie să țină seama
de ciclurile economice și de orice variabilitate sistematică
similară a randamentului titlurilor de capital. Toate ajustările aduse modelelor interne în urma revizuirilor
acestora trebuie formalizate și trebuie să respecte normele
instituției privind revizuirea modelelor;
(f)
modelul intern și procesul de modelare,
inclusiv responsabilitatea părților implicate în modelare, precum
și procesele de aprobare și de revizuire a modelului, trebuie
documentate.
Subsecțiunea 5
Guvernanța
și supravegherea internă
Articolul 185
Guvernanța corporativă
1.
Toate aspectele semnificative ale proceselor de
rating și de estimare se aprobă de către organismul de conducere
a instituției sau de către un comitet desemnat în acest scop și
de către conducerea superioară. Aceste părți trebuie
să dovedească o înțelegere la nivel general a sistemelor de
rating ale instituției și o înțelegere în detaliu a rapoartelor
de administrare asociate.
2.
Conducerea superioară trebuie să
îndeplinească următoarele cerințe:
(a)     să informeze organismul de conducere sau un comitet desemnat în
acest scop cu privire la modificările semnificative ale politicilor
stabilite sau la derogările semnificative de la acestea, care vor avea un
impact semnificativ asupra funcționării sistemelor de rating ale
instituției;
(b)     să dovedească o bună înțelegere a concepției
și a funcționării sistemelor de rating;
(c)     să asigure permanent funcționarea corectă a sistemele de
rating.
Conducerea superioară trebuie să fie
informată cu regularitate de către unitățile de control al
riscului de credit cu privire la performanța procesului de rating, la
aspectele care necesită îmbunătățiri și la stadiul
eforturilor de remediere a deficiențelor identificate anterior.
3.
Analiza profilului de risc de credit al
instituției, bazată pe ratingurile interne, trebuie să
constituie o parte esențială a rapoartelor de administrare prezentate
acestor părți. Raportarea
trebuie să includă, cel puțin, profilul de risc per clasă,
migrația între clase, estimarea parametrilor relevanți per
clasă, precum și compararea ratelor de nerambursare efective și,
în măsura în care se utilizează estimări proprii, a pierderilor
în caz de nerambursare efective și a factorilor de conversie efectivi cu
previziunile și cu rezultatele simulărilor de criză. Frecvența de raportare depinde de
importanța și tipul informațiilor, precum și de nivelul
destinatarului.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice cu mai multe detalii cerințele
privind organismul de conducere, comitetul desemnat în acest scop și
conducerea superioară, prevăzute de prezentul articol.
ABE prezintă Comisiei proiectele standardelor
tehnice de reglementare menționate la primul paragraf, până la 31
decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 186
Controlul riscului de credit
1.
Unitatea de control al riscului de credit trebuie
să fie independentă față de persoanele și
față de funcțiile de conducere responsabile cu inițierea
sau reînnoirea expunerilor și să raporteze direct conducerii
superioare. Această unitate este
responsabilă cu conceperea sau selectarea, implementarea, supravegherea
și funcționarea sistemelor de rating. Unitatea respectivă elaborează și analizează cu
regularitate rapoarte cu privire la rezultatele sistemelor de rating.
2.
Responsabilitățile unității
(unităților) de control al riscului de credit sunt:
(a)     testarea și monitorizarea claselor și a grupelor;
(b)     elaborarea și analizarea rapoartelor de sinteză cu privire la
sistemele de rating ale instituției;
(c)     implementarea procedurilor pentru verificarea aplicării coerente a
definițiilor claselor și grupelor în diferitele departamente și
zone geografice;
(d)     revizuirea și formalizarea oricăror modificări aduse
procesului de rating, incluzând motivele modificărilor;
(e)     revizuirea criteriilor de rating, pentru a stabili dacă acestea
își păstrează capacitatea de previzionare a riscurilor. Modificările aduse procesului de rating,
criteriilor de rating sau parametrilor de rating individuali trebuie
formalizate și păstrate;
(f)      participarea activă la conceperea sau selectarea, implementarea
și validarea modelelor utilizate în procesul de rating;
(g)     supravegherea și supervizarea modelelor utilizate în procesul de
rating;
(h)     revizuirea permanentă și modificarea modelelor utilizate în
procesul de rating.
3.
Instituțiile care utilizează date
centralizate provenind de la mai multe instituții în conformitate cu
articolul 175 alineatele (2) și (3) pot externaliza următoarele
sarcini:
(a)     producerea informațiilor relevante pentru testarea și
monitorizarea claselor și a grupelor;
(b)     producerea rapoartelor de sinteză cu privire la sistemele de
rating ale instituției;
(c)     producerea informațiilor relevante pentru revizuirea criteriilor
de rating, pentru a stabili dacă acestea își păstrează
capacitatea de previzionare a riscurilor;
(d)     formalizarea modificărilor aduse procesului de rating, criteriilor
de rating sau parametrilor de rating individuali;
(e)     producerea informațiilor relevante pentru revizuirea
permanentă și modificarea modelelor utilizate în procesul de rating.
4.
Instituțiile care aplică alineatul (3) se
asigură că autoritățile competente au acces la toate
informațiile relevante provenind de la terț, care sunt necesare
pentru examinarea îndeplinirii cerințelor, și că acestea pot
efectua inspecții la fața locului în aceeași măsură în
care pot efectua inspecții în instituție.
Articolul 187
Auditul intern
Auditul intern, sau altă unitate de audit
independentă comparabilă, revizuiește, cel puțin anual,
sistemele de rating ale instituției și funcționarea acestora,
inclusiv funcția de creditare și estimarea probabilităților
de nerambursare, a pierderilor în caz de nerambursare, a pierderilor
așteptate și a factorilor de conversie. Printre domeniile revizuite se numără și respectarea
tuturor cerințelor aplicabile.
Capitolul 4
Diminuarea riscului de credit
Secțiunea 1
Definiții
și cerințe generale
Articolul 188
Definiții
În sensul prezentului capitol, se aplică
următoarele definiții:
(1)
„instituție creditoare” înseamnă
instituția care deține expunerea în cauză;
(2)
„tranzacție de creditare garantată”
înseamnă orice tranzacție care dă naștere unei expuneri
garantate cu garanție reală și care nu include nicio prevedere
ce conferă instituției dreptul de a primi marjă cel puțin
zilnic;
(3)
„operațiune ajustată la condițiile
pieței de capital” înseamnă orice operațiune care dă
naștere unei expuneri garantate cu garanție reală și care
include o prevedere ce conferă instituției dreptul de a primi
marjă cel puțin zilnic;
(4)
„organism de plasament colectiv suport”
înseamnă un organism de plasament colectiv în ale cărui acțiuni
sau unități a investit un alt organism de plasament colectiv.
Articolul 189
Principii privind recunoașterea efectului tehnicilor
de diminuare a riscului de credit
1.
Nicio expunere pentru care o instituție
obține diminuarea riscului de credit nu produce o valoare ponderată
la risc a expunerii mai mare sau o valoare a pierderii așteptate mai mare
decât o expunere identică pentru care o instituție nu are o diminuare
a riscului de credit.
2.
În cazul în care valoarea ponderată la risc a
expunerii ia deja în considerare protecția creditului în temeiul
capitolului 2 sau al capitolului 3, după caz, instituțiile nu
țin seama de această protecție a creditului în calculele
efectuate în temeiul prezentului capitol.
3.
În cazul în care sunt respectate dispozițiile
din secțiunile 2 și 3, instituțiile pot modifica calculul
valorilor ponderate la risc ale expunerilor potrivit abordării
standardizate și calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
și al valorilor pierderilor așteptate potrivit abordării bazate
pe modele interne de rating, în conformitate cu dispozițiile din secțiunile
4, 5 și 6.
4.
Numerarul, titlurile sau mărfurile
achiziționate, luate cu împrumut sau primite în cadrul unei
tranzacții de răscumpărare sau al unei operațiuni de dare
sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut se tratează de către
instituții ca garanții reale.
5.
În cazul în care o instituție care
calculează valorile ponderate la risc ale expunerilor conform
abordării standardizate utilizează mai multe forme de diminuare a
riscului de credit pentru a acoperi o singură expunere, aceasta trebuie
să procedeze după cum urmează:
(a)     să împartă expunerea în părți acoperite de fiecare
tip de instrument de diminuare a riscului de credit;
(b)     să calculeze separat valoarea ponderată la risc a expunerii
pentru fiecare parte obținută conform literei (a), în conformitate cu
dispozițiile din capitolul 2 și din prezentul capitol.
6.
În cazul în care o instituție care
calculează valorile ponderate la risc ale expunerilor conform
abordării standardizate acoperă o singură expunere cu o
protecție a creditului furnizată de un singur furnizor de
protecție și având scadențe diferite, aceasta trebuie să
procedeze după cum urmează:
(a)     să împartă expunerea în părți acoperite de fiecare
instrument de diminuare a riscului de credit;
(b)     să calculeze separat valoarea ponderată la risc a expunerii
pentru fiecare parte obținută conform literei (a), în conformitate cu
dispozițiile din capitolul 2 și din prezentul capitol.
Articolul 190
Principii care guvernează eligibilitatea tehnicilor
de diminuare a riscului de credit
1.
Tehnica utilizată de instituția
creditoare pentru a furniza protecția creditului, împreună cu
acțiunile și măsurile întreprinse și cu procedurile și
politicile implementate de această instituție trebuie să fie de
natură să conducă la încheierea de contracte de protecție a
creditului eficace și executorii din punct de vedere juridic în toate
jurisdicțiile relevante.
2.
Instituția creditoare trebuie să ia toate
măsurile adecvate pentru a asigura eficacitatea contractului de
protecție a creditului și a administra riscurile asociate acestuia.
3.
În cazul protecției finanțate a
creditului, activele pe care se bazează aceasta se califică drept
active eligibile pentru diminuarea riscului de credit numai dacă
îndeplinesc cumulativ următoarele condiții:
(a)     sunt incluse în lista activelor eligibile prevăzute la articolele
193 - 196, după caz;
(b)     sunt suficient de lichide, iar valoarea lor este suficient de
stabilă în timp pentru a asigura un nivel adecvat de certitudine în ceea
ce privește protecția creditului realizată, având în vedere abordarea
utilizată pentru a calcula valorile ponderate la risc ale expunerilor
și gradul de recunoaștere permis.
4.
În cazul protecției finanțate a
creditului, instituția creditoare are dreptul să lichideze sau
să rețină, în timp util, activele care conferă protecție
în caz de nerambursare, de insolvență sau de faliment al debitorului
– sau în cazul altui eveniment de credit prevăzut în documentația
tranzacției – sau, dacă este cazul, al depozitarului garanției
reale. Gradul de corelare între
valoarea activelor pe care se bazează protecția și calitatea
creditului debitorului nu trebuie să fie prea mare.
5.
În cazul protecției nefinanțate a
creditului, un furnizor de protecție se califică drept furnizor de
protecție eligibil numai dacă îndeplinește toate condițiile
următoare:
(a)     este inclus în lista furnizorilor de protecție eligibili
prevăzuți în secțiunea 2;
(b)     este suficient de credibil;
(c)     contractul de protecție îndeplinește toate criteriile
prevăzute la alineatul (6).
6.
În cazul protecției nefinanțate a creditului,
un contract de protecție se califică drept contract de protecție
eligibil numai dacă îndeplinește cumulativ următoarele
condiții:
(a)     este inclus în lista contractelor de protecție eligibile
prevăzute la articolele 197 - 199, după caz;
(b)     este eficace și executoriu din punct de vedere juridic în
jurisdicțiile relevante, astfel încât să asigure un nivel adecvat de
certitudine în ceea ce privește protecția creditului realizată,
având în vedere abordarea utilizată pentru a calcula valorile ponderate la
risc ale expunerilor și gradul de recunoaștere permis.
7.
Protecția creditului trebuie să
îndeplinească cerințele prevăzute în secțiunea 3.
8.
O instituție trebuie să poată
demonstra autorităților competente că dispune de procese
adecvate de administrare a riscului pentru a controla riscurile la care poate
fi expusă în urma aplicării practicilor de diminuare a riscului de
credit.
9.
În pofida aplicării diminuării riscului
de credit luată în considerare la calculul valorilor ponderate la risc ale
expunerilor și, după caz, al valorilor pierderilor așteptate,
instituțiile trebuie să continue să efectueze o evaluare
completă a riscului de credit în ceea ce privește expunerea suport
și trebuie să poată demonstra autorităților competente
îndeplinirea acestei cerințe. În
cazul tranzacțiilor de răscumpărare sau al operațiunilor de
dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, se consideră,
numai în scopul prezentului alineat, că expunerea suport reprezintă
valoarea netă a expunerii.
10.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice următoarele:
(a)     ce anume constituie „active suficient de lichide” și când pot fi
considerate valorile activelor ca fiind suficient de stabile în sensul
alineatului (3);
(b)     ce grad de corelare între valoarea activelor pe care se bazează
protecția și calitatea creditului debitorului este considerat a fi
prea mare în sensul alineatului (4);
(c)     când se consideră că un furnizor de protecție este
suficient de credibil în sensul alineatului (5) litera (b).
ABE elaborează aceste proiecte de standarde
tehnice de reglementare în vederea transmiterii lor către Comisie
până la 31 decembrie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Secțiunea 2
Forme
eligibile de diminuare a riscului de credit
Subsecțiunea 1
Protecția
finanțată a creditului
Articolul 191
Compensarea bilanțieră
Compensarea bilanțieră a
creanțelor reciproce între o instituție și contrapartida sa
poate fi utilizată de către instituție ca formă
eligibilă de diminuare a riscului de credit.
Fără a aduce atingere articolului
192, eligibilitatea se limitează la soldurile de numerar reciproce ale
instituției și ale contrapartidei. Instituțiile pot modifica valorile ponderate la risc ale
expunerilor și, după caz, valorile pierderilor așteptate numai
în cazul creditelor și al depozitelor pe care le-au primit ele însele
și care fac obiectul unui acord de compensare bilanțieră.
Articolul 192
Acorduri cadru de compensare care acoperă
tranzacții de răscumpărare sau operațiuni de dare sau luare
de titluri sau mărfuri cu împrumut sau alte operațiuni ajustate la
condițiile pieței de capital
Instituțiile care adoptă metoda
extinsă a garanțiilor financiare prevăzută la articolul 218
pot lua în considerare efectele contractelor de compensare bilaterală cu o
contrapartidă, care acoperă tranzacții de răscumpărare,
operațiuni de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, sau
alte operațiuni ajustate la condițiile pieței de capital. Fără a aduce atingere articolului 293,
garanțiile reale acceptate și titlurile sau mărfurile luate cu
împrumut în cadrul unor astfel de acorduri sau tranzacții trebuie să
respecte cerințele de eligibilitate pentru garanții reale
prevăzute la articolele 193 și 194.
Articolul 193
Eligibilitatea garanțiilor reale în cadrul tuturor
abordărilor și metodelor
1.
Instituțiile pot utiliza următoarele
instrumente financiare drept garanții reale eligibile în cadrul tuturor
abordărilor și metodelor:
(a)     numerar sub formă de depozit constituit la instituția
creditoare, sau instrumente asimilate numerarului păstrate de aceasta;
(b)     titluri de creanță emise de administrații centrale sau
bănci centrale, care au o evaluare a creditului efectuată de o
instituție externă de evaluare a creditului sau de o agenție de
creditare a exportului, recunoscute ca eligibile în sensul capitolului 2, pe
care ABE a asociat-o cu gradul 4 de calitate a creditului sau cu un grad
superior, în conformitate cu normele de ponderare la risc a expunerilor
față de administrații centrale și bănci centrale,
prevăzute la capitolul 2;
(c)     titluri de creanță emise de instituții, care au o
evaluare a creditului efectuată de o instituție externă de
evaluare a creditului eligibilă, pe care ABE a asociat-o cu gradul 3 de
calitate a creditului sau cu un grad superior, în conformitate cu normele de
ponderare la risc a expunerilor față de instituții,
prevăzute la capitolul 2;
(d)     titluri de creanță emise de alte entități, care au
o evaluare a creditului efectuată de o instituție externă de
evaluare a creditului eligibilă, pe care ABE a asociat-o cu gradul 3 de
calitate a creditului sau cu un grad superior, în conformitate cu normele de
ponderare la risc a expunerilor față de societăți,
prevăzute la capitolul 2;
(e)     titluri de creanță care au o evaluare pe termen scurt a
creditului efectuată de o instituție externă de evaluare a
creditului eligibilă, pe care ABE a asociat-o cu gradul 3 de calitate a
creditului sau cu un grad superior, în conformitate cu normele de ponderare la
risc a expunerilor pe termen scurt, prevăzute la capitolul 2;
(f)      titluri de capital sau obligațiuni convertibile incluse într-un
indice principal;
(g)     aur;
(h)     poziții din securitizare, care nu sunt poziții din
resecuritizare și care au o evaluare externă a creditului
efectuată de o instituție externă de evaluare a creditului
eligibilă, pe care ABE a asociat-o cu gradul 3 de calitate a creditului
sau cu un grad superior, în conformitate cu normele de ponderare la risc a
expunerilor din securitizare, prevăzute în cadrul abordării
specificate la capitolul 5 secțiunea 3 subsecțiunea 3.
2.
În sensul alineatului (1) litera (b), „titluri de
creanță emise de administrații centrale sau bănci centrale”
includ toate instrumentele financiare următoare:
(a)     titluri de creanță emise de administrații regionale sau
de autorități locale, dacă expunerile față de acestea
se tratează ca expuneri față de administrația centrală
în a cărei jurisdicție sunt stabilite, în conformitate cu articolul
110 alineatul (2);
(b)     titluri de creanță emise de entități din sectorul
public, dacă expunerile față de acestea se tratează ca
expuneri față de administrații centrale, în conformitate cu
articolul 111 alineatul (4);
(c)     titluri de creanță emise de bănci multilaterale de
dezvoltare, cărora li se atribuie o pondere de risc de 0 % în temeiul
articolului 112 alineatul (2);
(d)     titluri de creanță emise de organizații
internaționale, cărora li se atribuie o pondere de risc de 0 %
în temeiul articolului 113.
3.
În sensul alineatului (1) litera (c), „titluri de
creanță emise de instituții” includ toate instrumentele
financiare următoare:
(a)     titluri de creanță emise de administrații regionale sau
autorități locale, în cazul în care expunerile față de
acestea nu se tratează ca expuneri față de administrația
centrală în a cărei jurisdicție sunt stabilite, în conformitate
cu articolul 110;
(b)     titluri de creanță emise de entități din sectorul
public, în cazul în care expunerile față de acestea sunt tratate în
conformitate cu articolul 111 alineatele (1) și (2);
(c)     titluri de creanță emise de bănci multilaterale de
dezvoltare, altele decât cele cărora li se atribuie o pondere de risc de 0
% în temeiul articolului 112 alineatul (2).
4.
O instituție poate utiliza titluri de
creanță emise de alte instituții, care nu au o evaluare a
creditului efectuată de o instituție externă de evaluare a
creditului eligibilă, drept garanții reale eligibile, în cazul în
care aceste titluri de creanță îndeplinesc toate criteriile
următoare:
(a)     sunt cotate la o bursă recunoscută;
(b)     se califică drept datorie cu rang prioritar;
(c)     toate celelalte emisiuni evaluate ale instituției emitente, cu
același rang, au o evaluare a creditului efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului eligibilă, pe care ABE a asociat-o
cu gradul 3 de calitate a creditului sau cu un grad superior, în conformitate
cu normele de ponderare la risc a expunerilor față de instituții
sau a expunerilor pe termen scurt, prevăzute la capitolul 2;
(d)     instituția creditoare nu deține nicio informație care
să sugereze că ar fi justificat ca emisiunea să aibă o
evaluare a creditului inferioară celei indicate la litera (c);
(e)     lichiditatea pe piață a instrumentului este suficientă
pentru aceste scopuri.
5.
Instituțiile pot utiliza unitățile
sau acțiunile deținute în organismele de plasament colectiv drept
garanții reale eligibile, în cazul în care sunt îndeplinite cumulativ
următoarele condiții:
(a)     unitățile sau acțiunile au o cotație publică
zilnică a prețului;
(b)     organismele de plasament colectiv se limitează la investiții
în instrumente care sunt eligibile pentru recunoaștere în temeiul
alineatelor (1) și (2).
În cazul în care un organism de plasament colectiv
investește în acțiunile sau unitățile altui organism de
plasament colectiv, condițiile prevăzute la primul paragraf literele
(a) și (b) se aplică, de asemenea, oricărui astfel de organism
de plasament colectiv suport.
Utilizarea de către un organism de plasament
colectiv a instrumentelor financiare derivate pentru acoperirea riscurilor
aferente investițiilor permise nu afectează eligibilitatea ca
garanții reale a unităților sau a acțiunilor deținute
în acest organism.
6.
În sensul alineatului (5), dacă un organism de
plasament colectiv sau oricare din organismele sale de plasament colectiv
suport nu se limitează la investiții în instrumente eligibile în
temeiul alineatelor (1) și (4), instituțiile pot utiliza
unitățile sau acțiunile pe care le dețin în acest organism
de plasament colectiv drept garanții reale pentru o sumă egală
cu valoarea activelor eligibile deținute de organismul de plasament
colectiv respectiv, presupunând că acesta sau oricare din organismele sale
de plasament colectiv suport au investit în active neeligibile în măsura
maximă permisă de mandatele lor.
În cazul în care activele neeligibile pot avea o
valoare negativă din cauza datoriilor sau a datoriilor contingente
rezultând din dreptul de proprietate, instituțiile trebuie să
procedeze după cum urmează:
(a)     să calculeze valoarea totală a activelor neeligibile;
(b)     dacă suma obținută conform literei (a) este
negativă, să scadă această sumă din valoarea
totală a activelor eligibile.
7.
În ceea ce privește alineatul (1) literele
(b) - (e), dacă un titlu are două evaluări ale
creditului efectuate de instituții externe de evaluare a creditului
eligibile, instituțiile trebuie să aplice evaluarea mai puțin
favorabilă. Dacă un titlu
are mai mult de două evaluări ale creditului efectuate de
instituții externe de evaluare a creditului eligibile, instituțiile
trebuie să aplice cele mai favorabile două evaluări. Dacă cele mai favorabile două
evaluări ale creditului sunt diferite, instituțiile aplică
evaluarea mai puțin favorabilă.
8.
AEVMP elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice condițiile de identificare a
indicelui principal menționat la alineatul (1) litera (f), la
articolul 194 alineatul (1) litera (a), la articolul 219 alineatele (1)
și (4) și la articolul 293 alineatul (2) litera (e).
AEVMP prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare, până la 31 decembrie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
9.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice metodologia de calcul a valorii
unităților sau acțiunilor deținute într-un organism de
plasament colectiv, pe care instituțiile le pot utiliza drept
garanții reale, menționată la alineatul (6) și la articolul
194 alineatul (2).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare, până la 31 decembrie 2013.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
10.
AEVMP elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare, care să specifice următoarele:
(a)     indicii principali identificați în conformitate cu condițiile
menționate la alineatul (8);
(b)     bursele recunoscute, menționate la alineatul (4) litera (a), la
articolul 194 alineatul (1) litera (a), la articolul 219 alineatele (1) și
(4), la articolul 293 alineatul (2) litera (e), la articolul 389 alineatul (2)
litera (k), la articolul 404 alineatul (3) litera (d), la articolul 415
alineatul (1) litera (c) și la anexa IV partea 3 punctul 17.
AEVMP prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare, până la 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
punere în aplicare menționate la primul paragraf este conferită
Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1095/2010.
Articolul 194
Extinderea eligibilității garanțiilor reale
în cadrul metodei extinse a garanțiilor financiare
1.
În plus față de garanțiile reale
stabilite la articolul 193, dacă o instituție aplică metoda
extinsă a garanțiilor financiare prevăzută la articolul
218, aceasta poate utiliza următoarele instrumente financiare drept
garanții reale eligibile:
(a)     titluri de capital sau obligațiuni convertibile, neincluse într-un
indice principal, dar tranzacționate pe o bursă recunoscută;
(b)     unități sau acțiuni deținute în organisme de
plasament colectiv, în cazul în care sunt îndeplinite cumulativ
următoarele condiții:
(i)      unitățile sau acțiunile au o cotație publică
zilnică a prețului;
(ii)      organismul de plasament colectiv se limitează la investiții
în instrumente care sunt eligibile pentru recunoaștere în temeiul
articolului 193 alineatele (1) și (2) și la investiții în
instrumentele menționate în prezentul paragraf litera (a).
În cazul în care un organism de plasament colectiv
investește în unitățile sau acțiunile altui organism de
plasament colectiv, condițiile prevăzute în prezentul alineat
literele (a) și (b) se aplică, de asemenea, oricărui astfel de
organism de plasament colectiv suport.
Utilizarea de către un organism de plasament
colectiv a instrumentelor financiare derivate pentru acoperirea riscurilor
aferente investițiilor permise nu afectează eligibilitatea ca
garanții reale a acțiunilor deținute în acest organism.
2.
În cazul în care organismul de plasament colectiv
sau oricare organism de plasament colectiv suport nu se limitează la
investiții în instrumente eligibile pentru recunoaștere în temeiul
articolului 193 alineatele (1) și (2) și la investiții în
instrumentele menționate la alineatul (1) litera (a), instituțiile
pot utiliza unitățile sau acțiunile pe care le dețin în
acest organism de plasament colectiv drept garanții reale pentru o
sumă egală cu valoarea activelor eligibile deținute de
organismul de plasament colectiv respectiv, presupunând că acesta sau
oricare din organismele sale de plasament colectiv suport au investit în active
neeligibile în măsura maximă permisă de mandatele lor.
În cazul în care activele neeligibile pot avea o
valoare negativă din cauza datoriilor sau a datoriilor contingente
rezultând din dreptul de proprietate, instituțiile trebuie să
procedeze după cum urmează:
(a)     să calculeze valoarea totală a activelor neeligibile;
(b)     dacă suma obținută conform literei (a) este
negativă, să scadă această sumă din valoarea
totală a activelor eligibile.
Articolul 195
Extinderea eligibilității garanțiilor reale
în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating
1.
În plus față de garanțiile reale
stabilite la articolele 193 și 194, instituțiile care calculează
valorile ponderate la risc ale expunerilor și valorile pierderilor
așteptate conform abordării bazate pe modele interne de rating pot
utiliza, de asemenea, următoarele forme de garanții reale:
(a)     garanții imobiliare, în conformitate cu alineatele (2) - (6);
(b)     creanțe, în conformitate cu alineatul (7);
(c)     alte garanții reale corporale, în conformitate cu alineatele (8)
și (10);
(d)     bunuri în leasing, în conformitate cu alineatul (9).
2.
Cu excepția cazului în care la articolul 119
alineatul (2) se specifică altfel, instituțiile pot utiliza drept
garanții reale eligibile proprietățile imobiliare locative care
sunt sau vor fi ocupate sau date cu chirie de către proprietar, sau de
către beneficiarul real, în cazul societăților pentru
investiții personale, precum și proprietățile imobiliare
comerciale, inclusiv birourile și alte spații comerciale, dacă
sunt îndeplinite cumulativ următoarele condiții:
(a)     valoarea proprietății nu depinde în mod semnificativ de
calitatea creditului debitorului. Atunci
când determină relevanța unei asemenea dependențe,
instituțiile pot exclude situațiile în care atât valoarea
proprietății, cât și performanța împrumutatului sunt
afectate de factori pur macroeconomici;
(b)     riscul asociat împrumutatului nu depinde în mod semnificativ de
randamentul proprietății sau al proiectului suport, ci de capacitatea
reală a împrumutatului de a rambursa datoria din alte surse; în
consecință, rambursarea sumelor datorate nu depinde în mod
semnificativ de fluxurile de numerar generate de proprietatea care
servește drept garanție reală.
3.
Instituțiile pot utiliza drept garanții
imobiliare locative eligibile părțile deținute în
societățile finlandeze din domeniul locativ, care
funcționează în conformitate cu Legea finlandeză din 1991
privind societățile din domeniul locativ sau cu legislația
echivalentă ulterioară, în cazul proprietăților imobiliare
locative care sunt sau vor fi ocupate sau date cu chirie de către
proprietar, dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la
alineatul (2).
4.
Instituțiile pot utiliza drept garanții
imobiliare comerciale eligibile părțile deținute în
societățile finlandeze din domeniul locativ, care
funcționează în conformitate cu Legea finlandeză din 1991
privind societățile din domeniul locativ sau cu legislația
echivalentă ulterioară, dacă sunt îndeplinite condițiile
prevăzute la alineatul (2).
5.
Instituțiile pot deroga de la alineatul (2)
litera (b) în cazul expunerilor garantate cu proprietăți imobiliare
locative situate pe teritoriul unui stat membru, dacă autoritatea
competentă a acestui stat membru a publicat dovezi indicând prezența
unei piețe pentru proprietăți imobiliare locative bine
dezvoltată și cu existență îndelungată pe teritoriul
respectiv, cu rate ale pierderii care nu depășesc niciuna din
următoarele limite:
(a)     pierderile provenind din împrumuturi garantate cu proprietăți
imobiliare locative până la 80 % din valoarea de piață, sau
până la 80 % din valoarea creditului ipotecar, cu excepția
cazului în care la articolul 119 alineatul (2) se prevede altfel, nu
depășesc 0,3 % din împrumuturile scadente garantate cu
proprietăți imobiliare locative în orice an dat;
(b)     pierderile totale provenind din împrumuturi garantate cu
proprietăți imobiliare locative nu depășesc 0,5 % din
împrumuturile scadente garantate cu proprietăți imobiliare locative
în orice an dat.
6.
Instituțiile pot deroga de la alineatul (2)
litera (b) în cazul expunerilor garantate cu proprietăți imobiliare
comerciale situate pe teritoriul unui stat membru, dacă autoritatea
competentă a acestui stat membru a publicat dovezi indicând prezența
unei piețe pentru proprietăți imobiliare comerciale bine
dezvoltată și cu existență îndelungată pe teritoriul
respectiv, cu rate ale pierderii care îndeplinesc cumulativ următoarele
condiții:
(a)
pierderile provenind din împrumuturi garantate cu
proprietăți imobiliare comerciale până la 50 % din valoarea
de piață, sau până la 60 % din valoarea creditului ipotecar
nu depășesc 0,3 % din împrumuturile scadente garantate cu
proprietăți imobiliare comerciale în orice an dat
(b)
pierderile totale provenind din împrumuturi
garantate cu proprietăți imobiliare comerciale nu depășesc
0,5 % din împrumuturile scadente garantate cu proprietăți
imobiliare comerciale în orice an dat.
În cazul în care una din condițiile
prevăzute la primul paragraf literele (a) și (b) nu este
îndeplinită într-un an dat, instituțiile nu aplică tratamentul
specificat la paragraful respectiv, până când nu sunt satisfăcute,
într-un an ulterior, ambele condiții.
7.
Instituțiile pot utiliza drept garanții
reale eligibile creanțele aferente unei tranzacții comerciale sau
tranzacțiilor cu scadență inițială mai mică sau
egală cu un an. Creanțele
eligibile nu includ creanțele asociate securitizărilor,
subparticipațiilor sau instrumentelor financiare derivate de credit
și nici sumele datorate de părți afiliate.
8.
Autoritățile competente permit unei
instituții să utilizeze drept garanții reale eligibile
garanțiile reale corporale de alt tip decât cele indicate la alineatele
(2) - (6), dacă sunt îndeplinite toate condițiile
următoare:
(a)     există piețe lichide, o dovadă în acest sens fiind
tranzacțiile frecvente, pentru cedarea garanției reale în mod rapid
și eficient din punct de vedere economic. Instituțiile trebuie să evalueze această condiție
periodic și atunci când informațiile indică producerea unor
modificări semnificative pe piață;
(b)     există prețuri de piață bine stabilite și
disponibile public pentru garanția reală. Instituțiile pot considera că prețurile de
piață sunt bine stabilite, dacă acestea provin din surse
credibile de informații, precum indici publici, și reflectă
prețul tranzacțiilor efectuate în condiții normale. Instituțiile pot considera că
prețurile de piață sunt disponibile public, dacă acestea
sunt comunicate, sunt ușor accesibile și pot fi obținute cu
regularitate și fără eforturi administrative sau financiare
nejustificate;
(c)     instituția analizează prețurile de piață,
timpul și costurile necesare pentru executarea garanției reale,
precum și sumele obținute în urma executării garanției
reale;
(d)     instituția demonstrează că sumele obținute în urma
executării garanției reale nu reprezintă mai puțin de
70 % din valoarea acesteia în peste 10 % din totalul
lichidărilor corespunzătoare unui anumit tip de garanție
reală. În cazul în care
există o volatilitate semnificativă a prețurilor pieței,
instituțiile demonstrează autorităților competente, într‑un
mod pe care acestea îl consideră satisfăcător, că propria
evaluare a garanției reale este suficient de prudentă.
Instituțiile trebuie să formalizeze
îndeplinirea condițiilor specificate la primul paragraf
literele (a) - (d) și la articolul 205.
După intrarea în vigoare a standardelor
tehnice de punere în aplicare menționate la alineatul (10),
autoritățile competente permit instituțiilor să utilizeze
numai tipurile de alte garanții reale corporale care sunt incluse în
aceste norme.
9.
Sub rezerva dispozițiilor articolului 225
alineatul (2), în cazul în care cerințele prevăzute la articolul 206
sunt îndeplinite, expunerile decurgând din operaţiuni de leasing prin care
o instituție dă în leasing o proprietate unei părţi
terţe pot fi tratate la fel ca împrumuturile garantate cu tipul de
proprietate dată în leasing.
10.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare, care specifică tipurile de garanții reale
corporale pentru care sunt îndeplinite condițiile menționate la
alineatul (8) literele (a) și (b), ținând seama de criteriile
stabilite la literele respective.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
punere în aplicare menționate la primul paragraf este conferită
Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 196
Alte tipuri de protecție finanțată a
creditului
Instituțiile pot utiliza următoarele
alte tipuri de protecție finanțată a creditului drept
garanții reale eligibile:
(a)          numerarul sub formă de depozit constituit la o instituție
terță, sau instrumentele asimilate numerarului deținute de
aceasta în alt regim decât cel de custodie și gajate în favoarea
instituției creditoare;
(b)          polițele de asigurare de viață gajate în favoarea
instituției creditoare;
(c)          instrumentele emise de instituții terțe, care vor fi
răscumpărate de acestea la cerere.
Subsecțiunea 2
Protecția
nefinanțată a creditului
Articolul 197
Eligibilitatea furnizorilor de protecție în cadrul
tuturor abordărilor
1.
Instituțiile pot recurge la următoarele
părți în calitate de furnizori eligibili de protecție
nefinanțată a creditului:
(a)     administrații centrale și bănci centrale;
(b)     administrații regionale sau autorități locale;
(c)     bănci multilaterale de dezvoltare;
(d)     organizații internaționale, dacă se atribuie expunerilor
față de acestea o pondere de risc de 0 % în temeiul articolului
112;
(e)     entități din sectorul public, în cazul în care creanțele
faţă de acestea sunt tratate în conformitate cu articolul 111;
(f)      instituții;
(g)     alte entități corporative, inclusiv societatea-mamă,
filialele și entitățile afiliate instituției, dacă
este îndeplinită una din condițiile următoare:
(i)      aceste alte entități corporative dispun de o evaluare a
creditului efectuată de o instituție externă de evaluare a
creditului recunoscută, pe care ABE a asociat-o cu gradul 2 de calitate a
creditului sau cu un grad superior, în conformitate cu normele de ponderare la
risc a expunerilor față de societăți, prevăzute la
capitolul 2;
(ii)      în cazul instituțiilor care calculează valorile ponderate la
risc ale expunerilor și valorile pierderilor așteptate conform
abordării bazate pe modele interne de rating, aceste alte
entități corporative nu dispun de o evaluare a creditului
efectuată de o instituție externă de evaluare a creditului
recunoscută și sunt evaluate intern ca având o probabilitate de
nerambursare echivalentă cu cea corespunzătoare evaluărilor
creditului efectuate de instituții externe de evaluare a creditului
și asociate de ABE cu gradul 2 de calitate a creditului sau cu un grad
superior, în conformitate cu normele de ponderare la risc a expunerilor
față de societăți, prevăzute la capitolul 2.
2.
În cazul în care instituțiile calculează
valorile ponderate la risc ale expunerilor și valorile pierderilor
așteptate conform abordării bazate pe modele interne de rating,
pentru a fi eligibil ca furnizor de protecție nefinanțată a
creditului, un garant trebuie să fie evaluat intern de către
instituție în conformitate cu dispozițiile de la capitolul 3
secțiunea 6.
Instituțiile pot utiliza ca furnizori
eligibili de protecție nefinanțată a creditului alte
instituții financiare autorizate și supravegheate de
autoritățile competente responsabile cu autorizarea și
supravegherea instituțiilor și care sunt supuse unor cerințe
prudențiale echivalente celor aplicate instituțiilor.
Autoritățile competente publică
și actualizează lista acestor alți furnizori eligibili de protecție
nefinanțată a creditului, sau criteriile orientative de identificare
a acestor alți furnizori eligibili de protecție nefinanțată
a creditului, împreună cu o descriere a cerințelor prudențiale
aplicabile și comunică lista respectivă altor
autorități competente în conformitate cu articolul 112 din
directivă [introdus de OP].
Articolul 198
Eligibilitatea în cadrul abordării bazate pe modele
interne de rating a furnizorilor de protecție care se califică pentru
tratamentul prevăzut la articolul 148 alineatul (4)
O instituție poate utiliza
instituții, societăți de asigurare și reasigurare și
agenții de creditare a exportului ca furnizori eligibili de protecție
nefinanțată a creditului care se califică pentru tratamentul
prevăzut la articolul 148 alineatul (4), dacă acestea îndeplinesc
toate condițiile următoare:
(a)          au suficientă competență în ceea ce privește
furnizarea de protecție nefinanțată a creditului;
(b)          sunt reglementate într-un mod echivalent normelor stabilite de
prezentul regulament, sau aveau, la momentul la care protecția creditului
a fost furnizată, o evaluare a creditului efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului recunoscută, pe care ABE a asociat-o
cu gradul 3 de calitate a creditului sau cu un grad superior, în
conformitate cu normele de ponderare la risc a expunerilor față de
societăți, prevăzute la capitolul 2;
(c)          aveau, la momentul la care protecția creditului a fost
furnizată, sau privind orice perioadă de timp ulterioară
acestuia, un rating intern asociat unei probabilități de nerambursare
echivalente sau inferioare celei corespunzătoare gradului 2 de calitate a
creditului sau unui grad superior, în conformitate cu normele de ponderare la
risc a expunerilor față de societăți, prevăzute la
capitolul 2;
(d)          au un rating intern asociat unei probabilități de
nerambursare echivalente sau inferioare celei corespunzătoare gradului 3
de calitate a creditului sau unui grad superior, în conformitate cu normele de
ponderare la risc a expunerilor față de societăți,
prevăzute la capitolul 2.
În sensul prezentului articol, protecția
creditului furnizată de agențiile de creditare a exportului nu
beneficiază de nicio contragaranție explicită furnizată de
o administrație centrală.
Subsecțiunea 3
Tipuri
de instrumente financiare derivate de credit
Articolul 199
Eligibilitatea instrumentelor financiare derivate de
credit
1.
Instituțiile pot utiliza ca protecție a
creditului eligibilă următoarele tipuri de instrumente financiare
derivate de credit, precum și instrumente care pot fi compuse din astfel
de instrumente financiare derivate de credit sau care sunt efectiv similare din
punct de vedere economic:
(a)     instrumente de tip credit default swap;
(b)     instrumente de tip total return swap;
(c)     instrumente de tip credit linked note, în măsura finanțării
lor în numerar.
În cazul în care o instituție
cumpără protecția creditului prin intermediul unui instrument de
tip total return swap și înregistrează plățile nete primite
aferente swap-ului ca venit net, dar nu înregistrează deteriorarea
corespunzătoare a valorii activului protejat, fie prin reducerea valorii
juste, fie prin suplimentarea rezervelor, protecția creditului
respectivă nu se califică drept protecție a creditului
eligibilă.
2.
Dacă o instituție efectuează o
acoperire internă a riscului utilizând un instrument financiar derivat de
credit, pentru ca protecția creditului să se califice drept
protecție a creditului eligibilă în sensul prezentului capitol,
riscul de credit transferat în portofoliul de tranzacționare trebuie
transferat în exterior uneia sau mai multor părţi terţe.
Dacă s-a efectuat o acoperire internă a
riscului în conformitate cu primul paragraf, iar cerințele prevăzute
în subsecțiunea 2 au fost îndeplinite, instituțiile trebuie să
aplice normele stabilite în secțiunile 4 - 6 la calculul
valorilor ponderate la risc ale expunerilor și al valorilor pierderilor
așteptate, în cazul în care cumpără o protecție
nefinanțată a creditului.
Secțiunea 3
Cerințe

Subsecțiunea 1
Protecția
finanțată a creditului
Articolul 200
Cerințe privind acordurile de compensare
bilanțieră (altele decât acordurile cadru de compensare care
acoperă tranzacții de răscumpărare, operațiuni de dare
sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut sau alte operațiuni
ajustate la condițiile pieței de capital)
Acordurile de compensare bilanțieră,
altele decât acordurile cadru de compensare care acoperă tranzacții
de răscumpărare, operațiuni de dare sau luare de titluri sau
mărfuri cu împrumut sau alte operațiuni ajustate la condițiile
pieței de capital, se califică drept formă de diminuare a
riscului de credit eligibilă, dacă sunt îndeplinite toate
condițiile următoare:
(a)          acordurile sunt eficace și executorii din punct de vedere juridic
în toate jurisdicțiile relevante, inclusiv în cazul insolvenței sau
al falimentului unei contrapartide;
(b)          instituțiile pot identifica în orice moment activele și
datoriile care fac obiectul acestor acorduri;
(c)          instituțiile monitorizează și controlează permanent
riscurile asociate încetării protecției creditului;
(d)          instituțiile monitorizează și controlează permanent
expunerile relevante pe bază netă.
Articolul 201
Cerințe privind acordurile cadru de compensare care
acoperă tranzacții de răscumpărare, operațiuni de dare
sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, sau alte operațiuni ajustate
la condițiile pieței de capital
Acordurile cadru de compensare care
acoperă tranzacții de răscumpărare, operațiuni de dare
sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, sau alte operațiuni
ajustate la condițiile pieței de capital se califică drept
formă eligibilă de diminuare a riscului de credit dacă
garanțiile reale furnizate în temeiul acestor acorduri respectă toate
cerințele menționate la articolul 202 alineatul (1) și dacă
sunt îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)          acordurile sunt eficace și executorii din punct de vedere juridic
în toate jurisdicțiile relevante, inclusiv în cazul falimentului sau al
insolvenței contrapartidei;
(b)          acordurile dau părții care și-a îndeplinit
obligațiile dreptul de a rezilia și de a lichida rapid toate tranzacțiile
acoperite de acord în cazul nerespectării obligațiilor contractuale,
inclusiv în cazul falimentului sau al insolvenței contrapartidei;
(c)          acordurile prevăd compensarea câștigurilor și a
pierderilor aferente tranzacțiilor lichidate în baza unui acord, astfel
încât o singură sumă netă să fie datorată de o parte
celeilalte.
Articolul 202
Cerințe privind garanțiile financiare
1.
În cadrul tuturor abordărilor și
metodelor, garanțiile financiare și aurul se califică drept
garanții reale eligibile, dacă sunt îndeplinite toate cerințele
prevăzute la alineatele (2) - (4).
2.
Între calitatea creditului debitorului și
valoarea garanției reale nu trebuie să existe o corelație
pozitivă semnificativă.
Titlurile emise de debitor sau de orice altă
entitate din grup nu se califică drept garanții reale eligibile. Cu toate acestea, obligațiunile garantate
emise de debitor, care respectă condițiile prevăzute la
articolul 124, se califică drept garanții reale eligibile atunci când
sunt constituite ca garanții reale pentru tranzacții de
răscumpărare, cu condiția să respecte dispozițiile
prevăzute la primul paragraf.
3.
Instituțiile trebuie să
îndeplinească toate cerințele contractuale și legale privind
caracterul executoriu al contractelor de garanție reală în temeiul
legii aplicabile dreptului lor asupra garanției reale și să ia
toate măsurile necesare pentru a asigura acest caracter executoriu.
Instituțiile trebuie să efectueze o
analiză juridică, considerată suficientă pentru a confirma
caracterul executoriu al contractelor de garanție reală în toate
jurisdicțiile relevante. Această
analiză trebuie reefectuată, dacă este necesar, pentru a asigura
caracterul executoriu permanent.
4.
Instituțiile trebuie să
îndeplinească toate cerințele operaționale următoare:
(a)     să formalizeze în mod corespunzător contractele de
garanție reală și să dispună de proceduri clare
și solide pentru executarea în timp util a garanției reale;
(b)     să aplice proceduri și procese solide de control al
riscurilor decurgând din utilizarea garanției reale, inclusiv al
riscurilor de nerealizare sau de realizare incompletă a protecției
creditului, al riscurilor de evaluare, al riscurilor asociate rezilierii
protecției creditului, al riscului de concentrare decurgând din utilizarea
garanției reale, precum și al interacțiunii acestora cu profilul
general de risc al instituției;
(c)     să dispună de politici și practici formalizate privind
tipurile de garanții reale acceptate și valorile acestora;
(d)     să calculeze valoarea de piață a garanției reale
și să o revizuiască în mod corespunzător, cel puțin o
dată la șase luni și ori de câte ori au motive să considere
că a avut loc o scădere semnificativă a valorii de
piață a garanției reale;
(e)     în cazul în care garanția reală este păstrată de o
parte terță, să ia măsuri rezonabile pentru a se asigura
că partea terță separă garanția reală de activele
proprii;
(f)      să se asigure că alocă suficiente resurse pentru buna
funcționare a contractelor în marjă cu contrapartidele pentru
instrumente financiare derivate OTC şi pentru finanțarea prin
titluri, măsurată prin punctualitatea și acuratețea
apelurilor lansate și prin timpul de răspuns la apelurile primite;
(g)     să dispună de politici de administrare a garanțiilor
reale, pentru a controla, monitoriza și raporta următoarele:
(i)      riscurile la care se expun prin contractele în marjă;
(ii)      riscul de concentrare al anumitor tipuri de active date în
garanție;
(iii)     reutilizarea garanțiilor reale, inclusiv lipsa
potențială de lichidități rezultând din reutilizarea
garanțiilor reale primite de la contrapartide;
(iv)     renunțarea la drepturile asupra garanțiilor reale constituite
în favoarea contrapartidelor.
5.
În plus față de cerințele
prevăzute la alineatele (1) – (4), pentru ca garanțiile
financiare să se califice drept garanții reale eligibile în cadrul
metodei simple a garanțiilor financiare, scadența reziduală a
protecției trebuie să fie cel puțin egală cu scadența
reziduală a expunerii.
Articolul 203
Cerințe privind garanțiile imobiliare
1.
Proprietățile imobiliare se califică
drept garanții reale eligibile numai dacă sunt îndeplinite toate
cerințele prevăzute la alineatele (2) - (5).
2.
Trebuie îndeplinite următoarele cerințe
privind securitatea juridică:
(a)     o ipotecă sau un privilegiu trebuie să fie executorii în
toate jurisdicțiile relevante la momentul încheierii contractului de
credit și trebuie înregistrate în timp util;
(b)     toate cerințele juridice privind stabilirea gajului trebuie
să fi fost îndeplinite;
(c)     contractul de protecție și procesul juridic care stă la
baza acestuia trebuie să permită instituției să valorifice
protecția într-un interval de timp rezonabil.
3.
Trebuie îndeplinite următoarele cerințe
privind monitorizarea valorii proprietăților imobiliare și
evaluarea proprietăților imobiliare:
(a)     instituțiile trebuie să monitorizeze valoarea
proprietăților imobiliare în mod frecvent, și anume cel
puțin anual în cazul proprietăților imobiliare comerciale
și cel puțin o dată la trei ani în cazul
proprietăților imobiliare locative. Frecvența de monitorizare trebuie să crească în cazul în
care condițiile de piață suferă modificări
semnificative;
(b)     evaluarea proprietăților imobiliare trebuie revizuită
atunci când informațiile de care dispun instituțiile indică
faptul că valoarea proprietăților imobiliare ar fi putut să
scadă semnificativ în comparație cu nivelul general al
prețurilor de pe piață; această revizuire trebuie
efectuată de către un evaluator care are calificarea,
abilitățile și experiența necesare pentru a efectua o evaluare
și este independent de procesul de luare a deciziei de acordare a
creditului. Pentru împrumuturi care
depășesc 3 milioane EUR sau 5 % din valoarea fondurilor proprii
ale unei instituții, evaluarea proprietății imobiliare trebuie
revizuită de către un astfel de evaluator cel puțin o dată
la fiecare trei ani.
Instituțiile pot utiliza metode statistice
pentru a monitoriza valoarea proprietăților imobiliare și a
identifica proprietățile imobiliare care trebuie reevaluate.
4.
Instituțiile trebuie să formalizeze în
mod clar tipurile de proprietăți imobiliare locative și
comerciale pe care le acceptă în garanție, precum și politicile
lor de creditare în acest domeniu.
5.
Instituțiile trebuie să dispună de
proceduri de monitorizare a caracterului adecvat al asigurării împotriva
riscului de daune a proprietății imobiliare acceptate ca
protecție a creditului.
Articolul 204
Cerințe privind creanțele
1.
Creanțele se califică drept garanții
reale eligibile dacă sunt îndeplinite toate cerințele prevăzute
la alineatele (2) și (3).
2.
Trebuie îndeplinite următoarele cerințe
privind securitatea juridică:
(a)     mecanismul juridic prin intermediul căruia garanția
reală este furnizată unei instituții creditoare trebuie să
fie robust și eficace și să asigure existența unor drepturi
clare ale instituției respective asupra veniturilor din creanțe;
(b)     instituțiile trebuie să ia toate măsurile necesare
pentru a îndeplini cerințele locale privind caracterul executoriu al
dreptului asupra titlului. Instituțiile
creditoare trebuie să dețină un drept prioritar de prim rang
asupra garanției reale, deși astfel de drepturi pot fi subordonate
drepturilor creditorilor privilegiați prevăzuți în
dispozițiile legislative;
(c)     instituțiile trebuie să efectueze o analiză
juridică, considerată suficientă pentru a confirma caracterul
executoriu al contractelor de garanție reală în toate
jurisdicțiile relevante;
(d)     instituțiile trebuie să formalizeze în mod corespunzător
contractele de garanție reală și să dispună de
proceduri clare și solide pentru încasarea în timp util a garanției
reale;
(e)     instituțiile trebuie să dispună de proceduri care
să asigure respectarea tuturor condițiilor juridice cerute pentru
declararea stării de nerambursare a unui împrumutat și încasarea în
timp util a garanției reale;
(f)      în cazul în care un împrumutat are dificultăți financiare sau
se află în stare de nerambursare, instituțiile trebuie să
aibă autoritatea legală de a vinde sau de a ceda creanțele altor
părți, fără consimțământul debitorilor
cedați.
3.
Trebuie îndeplinite următoarele cerințe
privind administrarea riscului:
(a)     o instituție trebuie să dispună de un proces riguros
pentru determinarea riscului de credit asociat creanțelor. Un astfel de proces trebuie să includă
analiza activității împrumutatului și a sectorului în care
acesta își desfășoară activitatea, precum și a tipurilor
de clienți cu care împrumutatul intră în relații de afaceri. În cazul în care instituția se bazează
pe împrumutat pentru a stabili riscul de credit aferent clienților,
aceasta trebuie să examineze practicile de creditare ale împrumutatului
pentru a se convinge de soliditatea și credibilitatea acestora;
(b)     marja existentă între valoarea expunerii și valoarea
creanțelor trebuie să reflecte toți factorii
corespunzători, inclusiv costul colectării, gradul de concentrare din
cadrul portofoliului de creanțe aduse în garanție de același
împrumutat și riscul potențial de concentrare la nivelul expunerilor
totale ale instituției, dincolo de nivelul riscului de concentrare
controlat prin metodologia generală a instituției. Instituțiile trebuie să dispună de
un proces permanent de monitorizare a creanțelor, adecvat acestora. Instituțiile trebuie, de asemenea, să
verifice cu regularitate respectarea contractelor de împrumut, a
restricțiilor de mediu și a altor cerințe legale;
(c)     creanțele aduse în garanție de un împrumutat trebuie să
fie diversificate și nu trebuie să fie corelate în mod nejustificat
cu situația împrumutatului. În
cazul în care există o corelație pozitivă semnificativă,
instituțiile trebuie să țină seama de riscurile asociate
atunci când stabilesc marjele pentru portofoliul de garanții reale, în
ansamblul său;
(d)     instituțiile nu trebuie să utilizeze ca protecție
eligibilă a creditului creanțe provenind de la afiliații unui
împrumutat, inclusiv de la filialele și angajații acestuia;
(e)     instituțiile trebuie să dispună de un proces formalizat
pentru colectarea, în situații dificile, a plăților aferente
creanțelor. Instituțiile
trebuie să dispună de facilitățile necesare pentru
colectare, chiar dacă, în mod normal, se bazează pe împrumutați
pentru colectare.
Articolul 205
Cerințe privind alte garanții reale corporale
Garanțiile reale corporale, altele decât
garanțiile imobiliare, se califică drept garanții reale
eligibile în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating,
dacă sunt îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)          contractul de garanție reală în temeiul căruia
garanțiile reale corporale sunt furnizate unei instituții este
eficace și executoriu din punct de vedere juridic în toate
jurisdicțiile relevante și permite instituției respective să
valorifice garanția reală într-un interval de timp rezonabil;
(b)          cu singura excepție a drepturilor prioritare care pot fi permise,
menționate la articolul 204 alineatul (2) litera (b), numai drepturile de
prim rang sau privilegiile asupra garanției reale se califică drept
garanții reale eligibile, iar o instituție are prioritate
față de toți ceilalți împrumutători asupra sumelor
obținute în urma executării garanției reale;
(c)          instituțiile monitorizează valoarea garanției reale în
mod frecvent, respectiv cel puțin anual. Frecvența de monitorizare crește în cazul în care
condițiile de piață suferă modificări semnificative;
(d)          contractul de credit include descrieri detaliate ale garanțiilor
reale și specifică în detaliu modalitatea și frecvența
reevaluării;
(e)          instituțiile formalizează clar în cadrul politicilor și
al procedurilor interne de creditare, disponibile pentru examinare, tipurile de
garanții reale corporale pe care le acceptă și politicile
și practicile pe care le aplică cu privire la valoarea corespunzătoare
fiecărui tip de garanție reală în raport cu valoarea expunerii;
(f)           politicile de creditare ale instituției cu privire la structura
tranzacției stabilesc cerințe adecvate privind garanțiile reale
în raport cu valoarea expunerii, capacitatea de lichidare rapidă a
garanțiilor reale, capacitatea de a stabili un preț sau o valoare de
piață în mod obiectiv, frecvența cu care valoarea poate fi
obținută rapid, inclusiv o apreciere sau o evaluare profesionistă,
și volatilitatea sau o aproximare a volatilității valorii
garanției reale;
(g)          atât evaluarea inițială, cât și reevaluarea țin
seama pe deplin de orice deteriorare sau uzură morală a
garanției reale. Atunci când
efectuează o evaluare sau o reevaluare, instituțiile acordă o
atenție deosebită efectelor trecerii timpului asupra garanţiilor
reale sensibile la uzura morală;
(h)          instituțiile au dreptul de a efectua o inspecţie fizică
a garanției reale. Acestea
dispun, de asemenea, de politici și proceduri care stabilesc modul de
exercitare a dreptului de inspecție fizică;
(i)           garanția reală acceptată ca protecție este
asigurată în mod adecvat împotriva riscului de daune, iar
instituțiile dispun de proceduri de monitorizare a acestui fapt.
Articolul 206
Cerințe privind tratarea expunerilor decurgând din
operaţiuni de leasing ca expuneri acoperite cu garanţii reale
Instituțiile trebuie să trateze
expunerile care decurg din operaţiuni de leasing ca fiind garantate cu
tipul de proprietate dată în leasing, dacă sunt îndeplinite toate
condițiile următoare:
(a)          condițiile stabilite la articolele 203 sau 205, după caz,
pentru ca tipul de proprietate dată în leasing să se califice drept
garanție reală eligibilă sunt îndeplinite;
(b)          locatorul aplică o administrare riguroasă a riscului, care
ţine seama de modul de utilizare a activului dat în leasing, de locul în
care este amplasat acesta, de vechimea sa, precum și de durata
planificată de utilizare, inclusiv o monitorizare adecvată a valorii
activului;
(c)          locatorul are drept de proprietate asupra activului și poate
să-şi exercite drepturile de proprietar în timp util;
(d)          dacă acest fapt nu a fost deja avut în vedere la calculul
nivelului pierderii în caz de nerambursare, diferența dintre valoarea
neamortizată și valoarea de piață a activului nu este atât
de mare încât să supraestimeze efectul de diminuare a riscului de credit
atribuit activelor date în leasing.
Articolul 207
Cerințe privind alte tipuri de protecție
finanțată a creditului
1.
Pentru ca numerarul sub formă de depozit
constituit la o instituție terţă sau instrumentele asimilate
numerarului păstrate de aceasta să fie eligibile pentru tratamentul
prevăzut la articolul 227 alineatul (1), toate condiţiile
următoare trebuie să fie îndeplinite:
(a)     creanța împrumutatului față de instituţia
terță trebuie să fie, în mod transparent, gajată în
favoarea instituției creditoare sau cesionată acesteia, iar acest gaj
sau această cesiune trebuie să fie eficace şi executorii din
punct de vedere juridic în toate jurisdicțiile relevante;
(b)     gajul sau cesiunea trebuie să fie notificate instituției
terțe;
(c)     în urma notificării, instituția terță trebuie
să poată efectua plăți numai către instituția
creditoare, sau către alte părți numai cu acordul prealabil al
instituției creditoare;
(d)     gajul sau cesiunea trebuie să fie necondiționate și
irevocabile.
2.
Polițele de asigurare de viață
gajate în favoarea instituției creditoare trebuie să se califice
drept garanții reale eligibile, dacă sunt îndeplinite toate
condițiile următoare:
(a)     polița de asigurare de viață este, în mod transparent,
gajată în favoarea instituției creditoare sau cesionată
acesteia;
(b)     societatea care furnizează asigurarea de viață este
notificată în legătură cu gajul sau cesiunea și nu poate
plăti sumele exigibile în baza contractului fără acordul prealabil
al instituției creditoare;
(c)     instituția creditoare are dreptul de a anula polița și
de a primi valoarea de răscumpărare în cazul în care împrumutatul se
află în stare de nerambursare;
(d)     instituția creditoare este informată în legătură cu
orice plăţi corespunzătoare poliței, pe care titularul
acesteia nu le efectuează;
(e)     protecția creditului este furnizată pe toată durata
împrumutului. Dacă acest lucru
nu este posibil deoarece asigurarea încetează înainte de expirarea duratei
creditului, instituția se asigură că suma care decurge din
contractul de asigurare îi servește drept garanție până la
sfârșitul duratei contractului de credit;
(f)      gajul sau cesiunea sunt eficace și executorii din punct de vedere
juridic în toate jurisdicțiile relevante la momentul încheierii
contractului de credit;
(g)     valoarea de răscumpărare este declarată de societatea
care furnizează asigurarea de viață și nu este
reductibilă;
(h)     valoarea de răscumpărare trebuie plătită în timp
util, la cerere, de către societatea care furnizează asigurarea de
viață;
(i)      valoarea de răscumpărare nu poate fi solicitată
fără acordul prealabil al instituției;
(j)      societatea care furnizează asigurarea de viață
intră sub incidența Directivei 2009/138/CE a Parlamentului European
și a Consiliului sau este supravegheată de o autoritate
competentă a unei țări terțe care aplică norme de
supraveghere și reglementare cel puțin echivalente cu cele aplicate
în Uniune.
Subsecțiunea 2
Protecția
nefinanțată a creditului și instrumentele de tip credit linked note
Articolul 208
Cerințe comune pentru garanțiile personale
și instrumentele financiare derivate de credit
1.
Sub rezerva articolului 209 alineatul (1),
protecția creditului decurgând dintr-o garanție personală sau
dintr-un instrument financiar derivat de credit se califică drept
protecție nefinanțată a creditului eligibilă, dacă
sunt îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)     protecția creditului este directă;
(b)     nivelul de protecție a creditului este clar definit;
(c)     contractul de protecție a creditului nu cuprinde nicio clauză
a cărei îndeplinire se află în afara controlului direct al
împrumutătorului şi care:
(i)      ar permite furnizorului de protecție să denunţe
unilateral protecția;
(ii)      ar creşte costul efectiv al protecției ca rezultat al
deteriorării calității creditului expunerii protejate;
(iii)     ar putea exonera furnizorul de protecție de obligaţia de a
plăti în timp util în cazul în care debitorul inițial nu
efectuează o plată datorată sau în care contractul de leasing a
expirat din punctul de vedere al recunoaşterii valorii reziduale garantate
în temeiul articolului 129 alineatul (7) și al articolului 162 alineatul
(4);
(iv)     ar putea permite reducerea duratei protecției creditului de
către furnizorul de protecție;
(d)     contractul de protecție a creditului este eficace și
executoriu din punct de vedere juridic în toate jurisdicțiile relevante la
momentul încheierii contractului de credit.
2.
O instituție trebuie să demonstreze
autorităților competente că dispune de sisteme de administrare a
eventualelor concentrări ale riscului generate de utilizarea
garanțiilor personale și a instrumentelor financiare derivate de
credit. O instituție trebuie
să poată demonstra autorităților competente, într-un mod pe
care acestea îl consideră satisfăcător, interacţiunea
dintre strategia sa privind utilizarea instrumentelor financiare derivate de
credit și a garanțiilor personale şi administrarea profilului
său general de risc.
3.
Instituțiile trebuie să
îndeplinească toate cerințele contractuale și legale privind
caracterul executoriu al protecţiei nefinanţate a creditului în
temeiul legii aplicabile dreptului lor asupra protecţiei creditului
și să ia toate măsurile necesare pentru a asigura acest caracter
executoriu.
Instituțiile trebuie să efectueze o
analiză juridică, considerată suficientă pentru a confirma
caracterul executoriu al protecţiei nefinanţate a creditului în toate
jurisdicțiile relevante. Această
analiză trebuie reefectuată, dacă este necesar, pentru a asigura
caracterul executoriu permanent.
Articolul 209
Contragaranții furnizate de stat și de alte
entități din sectorul public
1.
Instituțiile pot trata expunerile
menţionate la alineatul (2) ca fiind protejate de o garanție
furnizată de entitățile menţionate la acelaşi alineat,
cu condiţia ca toate cerinţele următoare să fie
satisfăcute:
(a)     contragaranția să acopere toate elementele de risc de credit
ale creanței;
(b)     atât garanția personală inițială, cât și
contragaranția să îndeplinească cerințele privind
garanțiile personale prevăzute la articolul 208 şi la articolul
210 alineatul (1), sub rezerva faptului că o contragaranție nu
trebuie să fie directă;
(c)     acoperirea să fie solidă și niciuna din datele istorice
să nu indice faptul că acoperirea aferentă contragaranției
nu este cel puţin echivalentă acoperirii aferente garanției
personale directe furnizate de entitatea în cauză.
2.
Tratamentul prevăzut la alineatul (1) se
aplică expunerilor acoperite de o garanție personală care este
contragarantată de oricare din următoarele entități:
(a)     o administrație centrală sau o bancă centrală;
(b)     o administrație regională sau o autoritate locală;
(c)     o entitate din sectorul public, în cazul în care creanțele
faţă de aceasta sunt tratate precum creanţele față de
administrația centrală în conformitate cu articolul 111 alineatul (4);
(d)     o bancă multilaterală de dezvoltare sau o organizație
internațională, cărora li se atribuie o pondere de risc de
0 % în temeiul capitolului 2;
(e)     o entitate din sectorul public, în cazul în care creanțele
faţă de aceasta sunt tratate în conformitate cu articolul 111
alineatele (1) şi (2).
3.
Instituțiile trebuie să aplice
tratamentul prevăzut la alineatul (1) și în cazul unei expuneri care
nu este contragarantată de una din entităţile menţionate la
alineatul (2), atunci când contragaranţia acestei expuneri este la rândul
sau direct garantată de una din entitățile respective, iar
condițiile menționate la alineatul (1) sunt îndeplinite.
Articolul 210
Cerințe suplimentare privind garanțiile
personale
1.
Garanțiile personale se califică drept
protecție nefinanțată a creditului eligibilă, dacă
toate condițiile prevăzute la articolul 208 și toate
condițiile următoare sunt îndeplinite:
(a)     în cazul în care contrapartida se află în stare de nerambursare
sau de neplată la scadenţă, instituția creditoare are dreptul
de a se îndrepta, în timp util, împotriva garantului pentru orice sume datorate
în temeiul creanței pentru care este furnizată protecția, iar
efectuarea plății de către garant nu este condiționată
de obligația instituției creditoare de a se îndrepta în prealabil
împotriva debitorului;
În cazul protecției nefinanțate a
creditului care acoperă credite ipotecare rezidenţiale,
cerințele prevăzute la articolul 208 alineatul (1) litera (c) punctul
(iii) și la primul paragraf trebuie îndeplinite într-un termen de 24 de
luni;
(b)     garanția personală este o obligaţie formalizată
explicit, asumată de garant;
(c)     una din următoarele condiții este îndeplinită:
(i)      garanția personală acoperă toate tipurile de
plăți estimate a fi efectuate de debitor în temeiul creanței;
(ii)      dacă anumite tipuri de plăţi sunt excluse de la
acoperirea furnizată de garanție, instituția creditoare a
ajustat valoarea garanției pentru a reflecta acoperirea limitată.
2.
În cazul garanțiilor personale furnizate în
cadrul schemelor de garantare reciprocă sau al celor furnizate sau
contragarantate de către entitățile menţionate la articolul
209 alineatul (1), cerinţele prevăzute la alineatul (1) litera (a) se
consideră satisfăcute, dacă una din condițiile
următoare este îndeplinită:
(a)     instituția creditoare are dreptul de a obține în timp util
din partea garantului o plată provizorie care îndeplinește cumulativ
condițiile următoare:
(i)      reprezintă o estimare riguroasă a valorii pierderii pe care
ar putea să o sufere instituția creditoare, incluzând pierderile
rezultate din neplata dobânzii și a altor tipuri de plăți pe
care debitorul are obligaţia să le efectueze;
(ii)      este proporțională cu acoperirea furnizată de
garanția personală;
(b)     instituția creditoare poate demonstra autorităților
competente, într-un mod pe care acestea îl consideră
satisfăcător, că efectele garanției personale care
acoperă, de asemenea, pierderile rezultate din neplata dobânzii și a
altor tipuri de plăţi pe care debitorul are obligaţia să le
efectueze, justifică acest tratament.
Articolul 211
Cerințe suplimentare privind instrumentele financiare
derivate de credit
1.
Instrumentele financiare derivate de credit se
califică drept protecție nefinanțată a creditului
eligibilă, dacă toate condițiile prevăzute la articolul 208
și toate condițiile următoare sunt îndeplinite:
(a)     evenimentele de credit specificate în instrumentul financiar derivat de
credit includ:
(i)      neplata sumelor datorate conform condițiilor, în vigoare la
momentul neplății, aferente obligației care beneficiază de
protecţie, cu o perioadă de grație foarte apropiată de
perioada de graţie a obligaţiei care beneficiază de
protecţie, sau mai scurtă decât aceasta;
(ii)      falimentul, insolvenţa sau incapacitatea debitorului de a-și
plăti datoriile, sau imposibilitatea ori recunoașterea în scris a
incapacității de a-și plăti în general datoriile pe
măsură ce acestea devin scadente, precum și evenimente similare;
(iii)     restructurarea obligației beneficiind de protecţie, care
implică iertarea de datorie sau amânarea plăţii principalului, a
dobânzii sau a comisioanelor şi are ca rezultat un eveniment de pierdere
din credit;
(b)     în cazul în care instrumentele financiare derivate de credit permit
decontarea în numerar:
(i)      instituțiile aplică un proces riguros de evaluare în vederea
estimării corecte a pierderii;
(ii)      se specifică în mod clar perioada în care trebuie obținute
evaluările ulterioare evenimentului de credit ale obligației care
beneficiază de protecţie;
(c)     dacă efectuarea decontării implică dreptul și
capacitatea cumpărătorului de protecție de a transfera
obligația acoperită furnizorului de protecție, condițiile
aferente obligației acoperite trebuie să prevadă faptul că
orice consimţământ necesar pentru un astfel de transfer nu poate fi
refuzat în mod nejustificat;
(d)     identitatea părților care au responsabilitatea de a stabili
dacă a avut loc un eveniment de credit este precizată în mod clar;
(e)     identificarea apariţiei unui eveniment de credit nu este
responsabilitatea exclusivă a furnizorului de protecție;
(f)      cumpărătorul de protecție are dreptul sau capacitatea de
a informa furnizorul de protecție în legătură cu producerea unui
eveniment de credit.
Dacă evenimentele de credit nu includ
restructurarea obligației care beneficiază de protecţie,
după cum se precizează la litera (a) punctul (iii), protecția
creditului poate fi totuşi eligibilă, cu condiţia reducerii
valorii, astfel cum se specifică la articolul 228 alineatul (2);
2.
Se poate permite existenţa unei
neconcordanţe între obligația care beneficiază de protecţie
și obligația de referință aferentă instrumentului
financiar derivat de credit, respectiv obligația utilizată pentru
determinarea valorii de decontat în numerar, sau între obligația care
beneficiază de protecţie și obligația utilizată pentru
a stabili dacă a avut loc un eveniment de credit, numai dacă sunt
îndeplinite cumulativ următoarele condiții:
(a)     obligația de referință sau obligația utilizată
pentru a stabili dacă a avut loc un eveniment de credit, după caz,
are acelaşi rang ca obligaţia care beneficiază de protecţie
sau are un rang inferior;
(b)     obligația care beneficiază de protecţie și
obligația de referință sau obligația utilizată pentru
a stabili dacă a avut loc un eveniment de credit, după caz, provin de
la același debitor și există clauze executorii din punct de
vedere juridic de tip cross-default sau cross-acceleration (clauze de declarare
simultană a exigibilităţii obligaţiilor ca urmare a
neîndeplinirii culpabile a uneia dintre ele).
Articolul 212
Cerințe de eligibilitate pentru tratamentul prevăzut
la articolul 148 alineatul (4)
1.
Pentru a fi eligibilă pentru tratamentul
prevăzut la articolul 148 alineatul (4), protecția creditului
decurgând dintr-o garanție personală sau dintr-un instrument
financiar derivat de credit trebuie să îndeplinească următoarele
condiții:
(a)     obligația care beneficiază de protecţie trebuie să
fie una din următoarele expuneri:
(i)      o expunere față de o societate, astfel cum este definită
la articolul 142, cu excepţia expunerilor faţă de
societăţile de asigurare și reasigurare;
(ii)      o expunere față de o administrație regională, o
autoritate locală sau o entitate din sectorul public, care nu este
tratată ca o expunere față de o administrație centrală
sau o bancă centrală în conformitate cu articolul 142;
(iii)     o expunere față de o întreprindere mică sau mijlocie,
clasificată ca expunere de tip retail în conformitate cu articolul 142
alineatul (5);
(b)     debitorii cărora le corespunde obligaţia beneficiind de
protecţie nu trebuie să fie membri ai grupului din care face parte furnizorul
de protecție;
(c)     expunerea trebuie să fie acoperită de unul din
următoarele instrumente:
(i)      instrumente financiare derivate de credit nefinanțate având la
bază o singură semnătură sau garanții personale având
la bază o singură semnătură;
(ii)      produse de tipul first-to-default pentru un ansamblu de expuneri;
(iii)     produse de tipul nth-to-default pentru un ansamblu de expuneri;
(d)     protecția creditului trebuie să îndeplinească
cerințele prevăzute la articolele 208, 210 şi 211;
(e)     ponderea de risc asociată expunerii înainte de aplicarea
tratamentului prevăzut la articolul 148 alineatul (4) nu trebuie să
fi luat deja în considerare vreun aspect legat de protecția creditului;
(f)      o instituție trebuie să aibă dreptul şi perspectiva
de a primi plata de la furnizorul de protecție, fără a fi
nevoită să introducă o acţiune în instanţă pentru
a constrânge la plată contrapartida. În măsura în care este posibil, o instituție trebuie să
ia măsuri pentru a se convinge că furnizorul de protecție este
dispus să plătească prompt în cazul în care are loc un eveniment
de credit;
(g)     protecția creditului cumpărată trebuie să
absoarbă toate pierderile de credit suportate pentru partea acoperită
a unei expuneri, generate de producerea evenimentelor de credit descrise în
contract;
(h)     dacă structura plăților aferente protecției
creditului prevede decontarea cu livrare fizică, trebuie să existe
securitate juridică în ceea ce priveşte posibilitatea efectivă
de a livra un credit, o obligațiune sau o creanţă
potenţială;
(i)      dacă o instituție intenționează să livreze o
creanţă, alta decât expunerea care beneficiază de
protecţie, aceasta trebuie să se asigure că respectiva
creanţă livrabilă este suficient de lichidă, astfel încât
să o poată cumpăra în vederea livrării conform contractului;
(j)      termenii și condițiile contractului de protecție a
creditului trebuie să fie confirmate legal, în scris, atât de furnizorul
de protecție, cât și de instituție;
(k)     instituțiile trebuie să dispună de un proces pentru
detectarea corelării excesive dintre bonitatea unui furnizor de
protecție și debitorul expunerii beneficiind de protecţie, care
se datorează faptului că performanța lor depinde, dincolo de
factorul de risc sistemic, de factori comuni;
(l)      în cazul protecției împotriva riscului de diminuare a valorii
creanţei, vânzătorul creanțelor achiziționate nu trebuie
să fie membru al grupului din care face parte furnizorul de
protecție.
2.
În sensul alineatului (1) litera (c) punctul (ii),
instituțiile trebuie să aplice tratamentul prevăzut la articolul
148 alineatul (4) activului din portofoliu care are cea mai mică valoare
ponderată la risc a expunerii.
3.
În sensul alineatului (1) litera (c) punctul (iii),
protecția obținută este eligibilă în acest cadru numai
dacă a fost obţinută şi protecţia eligibilă
împotriva stării de nerambursare (n-1) sau dacă n-1 active din
portofoliu se află deja în stare de nerambursare. În acest caz, instituțiile trebuie să aplice tratamentul
prevăzut la articolul 148 alineatul (4) activului din portofoliu care are
cea mai mică valoare ponderată la risc a expunerii.
Secțiunea 4
Calculul
efectelor diminuării riscului de credit
Subsecțiunea 1
Protecția
finanțată a creditului
Articolul 213
Instrumente de tip credit linked note
Investițiile în instrumente de tip credit
linked note emise de instituția creditoare pot fi tratate drept
garanții reale sub formă de numerar în scopul calculării
efectului protecției finanțate a creditului în conformitate cu
prezenta subsecțiune, cu condiția ca instrumentul de tip credit
default swap inclus în instrumentul de tip credit linked note să se
califice drept protecție nefinanțată a creditului
eligibilă.
Articolul 214
Compensarea bilanțieră
Împrumuturile contractate și depozitele
constituite la instituția creditoare care fac obiectul compensării
bilanțiere trebuie tratate drept garanții reale sub formă de
numerar în scopul calculării efectului protecției finanțate a
creditului pentru împrumuturile și depozitele instituției creditoare
care fac obiectul compensării bilanțiere şi sunt denominate în
aceeași monedă.
Articolul 215
Utilizarea abordării bazate pe ajustări de
volatilitate reglementate sau a abordării bazate pe estimări proprii
ale ajustărilor de volatilitate în cazul acordurilor-cadru de compensare
1.
Atunci când instituțiile calculează
„valoarea ajustată integral a expunerii” (E*) pentru expunerile care fac
obiectul unui acord-cadru de compensare eligibil ce acoperă
tranzacțiile de răscumpărare sau operaţiunile de dare sau
luare de titluri sau mărfuri cu împrumut sau alte operaţiuni ajustate
la condițiile pieței de capital, acestea calculează
ajustările de volatilitate pe care trebuie să le aplice, utilizând
fie abordarea bazată pe ajustări de volatilitate reglementate, fie
abordarea bazată pe estimări proprii ale ajustărilor de volatilitate
(„abordarea bazată pe estimări proprii”), astfel cum se prevede la
articolele 218-221 pentru metoda extinsă a garanțiilor financiare.
Utilizarea abordării bazate pe estimări
proprii este supusă condițiilor și cerințelor aplicate în
cadrul metodei extinse a garanțiilor financiare.
2.
În vederea calculării E*, trebuie îndeplinite
următoarele condiții:
(a)     instituțiile trebuie să calculeze poziția netă în
fiecare grup de titluri sau în fiecare tip de marfă prin deducerea valorii
de la punctul (i) din valoarea de la punctul (ii):
(i)      valoarea totală a unui grup de
titluri sau de mărfuri de acelaşi tip, date cu împrumut, vândute sau
furnizate în cadrul acordului-cadru de compensare;
(ii)     valoarea totală a unui grup de
titluri sau de mărfuri de același tip, luate cu împrumut,
achiziţionate sau primite în cadrul acordului;
(b)     instituțiile trebuie să calculeze poziția netă în
fiecare monedă, alta decât moneda de decontare a acordului-cadru de
compensare, prin deducerea valorii de la punctul (i) din valoarea de la punctul
(ii):
(i)      suma dintre valoarea totală a
titlurilor denominate în această monedă date cu împrumut, vândute sau
furnizate în cadrul acordului-cadru de compensare și valoarea numerarului
în moneda respectivă dat cu împrumut sau transferat în cadrul acordului;
(ii)     suma dintre valoarea totală a
titlurilor denominate în această monedă luate cu împrumut,
achiziţionate sau primite în cadrul acordului și valoarea numerarului
în moneda respectivă luat cu împrumut sau primit în cadrul acordului;
(c)     instituțiile trebuie să aplice ajustarea de volatilitate
adecvată unui grup de titluri dat sau unei poziții în numerar valorii
absolute a poziției nete pozitive sau negative în titlurile din grupul
respectiv;
(d)     instituţiile trebuie să aplice ajustarea de volatilitate
corespunzătoare riscului cursului de schimb (fx) poziției nete
pozitive sau negative în fiecare monedă, alta decât moneda de decontare a
acordului-cadru de compensare.
3.
Instituțiile calculează E* conform
următoarei formule:
unde:
Ei =        valoarea
expunerii pentru fiecare expunere separată i din cadrul acordului, care
s-ar aplica în lipsa protecției creditului, în cazul în care
instituțiile calculează valorile ponderate la risc ale expunerilor
conform abordării standardizate sau în cazul în care calculează
valorile ponderate la risc ale expunerilor și valorile pierderilor
aşteptate conform abordării bazate pe modele interne de rating;
Ci =       valoarea titlurilor din fiecare grup sau a mărfurilor de
acelaşi tip, luate cu împrumut, achiziţionate sau primite, sau
numerarul luat cu împrumut sau primit pentru fiecare expunere I;
 =    poziția netă (pozitivă sau negativă) într-un grup
de titluri dat j;
 =     poziția netă (pozitivă sau negativă) într-o
monedă dată k, alta decât moneda de decontare a acordului,
calculată în conformitate cu alineatul (2) litera (b);
 =   ajustarea de volatilitate adecvată unui anumit grup de titluri j;
 =    ajustarea de volatilitate corespunzătoare cursului de schimb
aferentă monedei k.
4.
În vederea calculării valorilor ponderate la
risc ale expunerilor și a valorilor pierderilor aşteptate pentru
tranzacțiile de răscumpărare, sau pentru operaţiunile de
dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, sau pentru alte
operaţiuni ajustate la condițiile pieței de capital, acoperite
de acorduri-cadru de compensare, instituțiile utilizează E*,
calculată în conformitate cu alineatul (3), ca valoare a expunerii
față de contrapartidă, care rezultă din tranzacțiile
ce fac obiectul acordului-cadru de compensare, în sensul articolului 108 în
cadrul abordării standardizate, sau al capitolului 3 în cadrul
abordării bazate pe modele interne de rating.
5.
În sensul alineatelor (2) și (3), „grup de
titluri” înseamnă titlurile care sunt emise de aceeași entitate, au
aceeași dată de emitere şi aceeași scadență
şi sunt supuse acelorași termeni și condiții și
acelorași perioade de lichidare indicate la articolul 219 sau la articolul
220, după caz.
Articolul 216
Utilizarea abordării bazate pe modele interne în
cazul acordurilor-cadru de compensare
1.
Ca alternativă la utilizarea abordării
bazate pe ajustări de volatilitate reglementate sau a abordării
bazate pe estimări proprii pentru calculul valorii ajustate integral a
expunerii (E*), rezultată din aplicarea unui acord-cadru de compensare
eligibil care acoperă tranzacții de răscumpărare,
operațiuni de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut sau
alte operațiuni ajustate la condițiile pieţei de capital, altele
decât tranzacțiile cu instrumente financiare derivate, instituţiile
pot utiliza, cu condiţia obţinerii aprobării
autorităţilor competente, o abordare bazată pe modelele interne,
care ține seama de efectele corelării dintre pozițiile în
titluri supuse acordului-cadru de compensare, precum și de lichiditatea
instrumentelor respective.
2.
Cu condiţia obţinerii aprobării
autorităților competente, instituțiile pot, de asemenea, să
utilizeze propriile modelele interne pentru tranzacțiile de creditare în
marjă, în cazul în care acestea sunt acoperite de un acord-cadru de
compensare bilaterală care îndeplinește cerințele prevăzute
în capitolul 6 secţiunea 7.
3.
O instituție poate decide să utilizeze o
abordare bazată pe modele interne, indiferent dacă a ales abordarea
standardizată sau abordarea bazată pe modele interne de rating pentru
a calcula valorile ponderate la risc ale expunerilor. Cu toate acestea, dacă intenţionează să utilizeze o
abordare bazată pe modele interne, instituţia trebuie să aplice
această abordare pentru toate contrapartidele și pentru toate
titlurile, cu excepţia portofoliilor nesemnificative, pentru care poate
utiliza abordarea bazată pe ajustări de volatilitate reglementate sau
abordarea bazată pe estimări proprii, prevăzute la articolul
215.
Instituțiile care au primit, în temeiul
titlului IV capitolul 5, aprobarea de a utiliza un model intern de administrare
a riscului, pot folosi abordarea bazată pe modele interne. Dacă nu a primit o astfel de aprobare, o
instituție poate totuşi să solicite autorităților
competente aprobarea de a utiliza, pentru scopurile prezentului articol, o
abordare bazată pe modele interne.
4.
Autoritățile competente permit unei
instituții să utilizeze o abordare bazată pe modele interne
numai dacă au dovezi satisfăcătoare ale faptului că
sistemul folosit de instituţie pentru administrarea riscurilor decurgând
din tranzacțiile acoperite de acordul-cadru de compensare este solid din
punct de vedere conceptual și aplicat corect și dacă sunt
îndeplinite următoarele cerinţe calitative:
(a)     modelul intern de măsurare a riscurilor utilizat pentru calcularea
volatilității potențiale a prețurilor tranzacțiilor
este integrat în procesul zilnic de administrare a riscurilor și
servește drept bază pentru raportarea expunerilor la risc către
conducerea superioară a instituției;
(b)     instituția dispune de o unitate de control al riscurilor care
îndeplineşte toate cerințele următoare:
(i)      este independentă de
unitățile care derulează tranzacţii şi raportează
direct conducerii superioare;
(ii)     răspunde de conceperea și
implementarea sistemului de administrare a riscurilor al instituției;
(iii)    elaborează și analizează
rapoarte zilnice cu privire la rezultatele modelului de măsurare a
riscurilor și la măsurile adecvate care trebuie luate în
privinţa limitelor pozițiilor;
(c)     rapoartele zilnice elaborate de unitatea de control al riscurilor sunt
analizate de către un nivel al conducerii care are suficientă
autoritate pentru a impune reduceri ale pozițiilor luate și ale
expunerii globale la risc;
(d)     instituția dispune, în cadrul unităţii de control al
riscurilor, de suficient personal competent pentru utilizarea modelelor
sofisticate;
(e)     instituția a stabilit proceduri pentru monitorizarea și
asigurarea respectării unui set formalizat de politici și controale
interne privind funcționarea generală a sistemului de măsurare a
riscurilor;
(f)      modelele instituției au un istoric care arată o
acurateţe rezonabilă în măsurarea riscurilor, demonstrată
prin testarea ulterioară a rezultatelor acestora, pentru care se utilizează
date aferente cel puțin unui an;
(g)     instituția desfăşoară în mod frecvent un program
riguros de simulare de criză, iar rezultatele acestor teste sunt examinate
de către conducerea superioară și se reflectă în politicile
și în limitele pe care aceasta le stabileşte;
(h)     instituția efectuează, în cadrul procesului său periodic
de audit intern, o reexaminare independentă a sistemului de măsurare
a riscurilor. Această
reexaminare include atât activitatea unităților care derulează
tranzacții, cât și pe cea a unității independente de
control al riscurilor;
(i)      instituția efectuează o reexaminare a sistemului său de
administrare a riscurilor, cel puțin o dată pe an;
(j)      modelul intern îndeplinește cerințele stabilite la articolul
286 alineatele (8) și (9) și la articolul 288.
5.
Modelul intern de măsurare a riscurilor
trebuie să cuprindă un număr suficient de factori de risc pentru
a reflecta toate riscurile de preț semnificative.
O instituție poate utiliza corelaţii
empirice în cadrul categoriilor de risc și între categoriile de risc,
dacă sistemul său de măsurare a corelațiilor este solid
și este aplicat corect.
6.
Instituțiile care utilizează abordarea
bazată pe modele interne calculează E* conform următoarei
formule:
unde:
Ei =        valoarea expunerii pentru fiecare expunere separată i din cadrul
acordului, care s-ar aplica în lipsa protecției creditului, în cazul în
care instituțiile calculează valorile ponderate la risc ale
expunerilor conform abordării standardizate sau în cazul în care
calculează valorile ponderate la risc ale expunerilor și valorile
pierderilor aşteptate conform abordării bazate pe modele interne de
rating;
Ci =       valoarea titlurilor luate cu împrumut, achiziţionate sau primite
sau numerarul luat cu împrumut sau primit pentru fiecare astfel de expunere i.
La calculul valorilor ponderate la risc ale
expunerilor pe baza modelelor interne, instituțiile trebuie să
utilizeze rezultatul modelului pentru ziua lucrătoare precedentă.
7.
Calculul variaţiei potențiale a valorii
menţionată la alineatul (6) trebuie să îndeplinească toate
cerinţele următoare:
(a)     să fie efectuat cel puțin zilnic;
(b)     să se bazeze pe un interval de încredere unilateral de 99 de
percentile;
(c)     să se bazeze pe o perioadă de lichidare echivalentă cu 5
zile, cu excepţia cazului altor tranzacții decât tranzacțiile de
răscumpărare de titluri, sau operaţiunile de dare sau luare de
titluri cu împrumut, pentru care trebuie utilizată o perioadă de
lichidare echivalentă cu 10 zile;
(d)     să se bazeze pe o perioadă de observare istorică efectivă
de cel puțin un an, cu excepția cazului în care o creștere
semnificativă a volatilității prețurilor justifică o
perioadă de observare mai scurtă;
(e)     setul de date utilizat pentru calcul să fie actualizat la fiecare
trei luni.
Dacă o instituție are o tranzacție
de răscumpărare, o operaţiune de dare sau luare de titluri sau
mărfuri cu împrumut sau o tranzacție de creditare în marjă, ori
altă tranzacție ori set de compensare similare, care îndeplinesc
criteriile stabilite la articolul 279 alineatele (2) și (3), perioada
minimă de deținere trebuie să fie aliniată cu perioada de
risc de marjă care s-ar aplica în conformitate cu aceste alineate, în
coroborare cu articolul 279 alineatul (4).
8.
În vederea calculării valorilor ponderate la
risc ale expunerilor și a valorilor pierderilor aşteptate pentru
tranzacțiile de răscumpărare, sau pentru operaţiunile de
dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, sau pentru alte
operaţiuni ajustate la condițiile pieței de capital, acoperite
de acorduri-cadru de compensare, instituțiile utilizează E*,
calculată în conformitate cu alineatul (6), ca valoare a expunerii
față de contrapartidă, care rezultă din tranzacțiile
ce fac obiectul acordului-cadru de compensare, în sensul articolului 108 în
cadrul abordării standardizate, sau al capitolului 3 în cadrul
abordării bazate pe modele interne de rating.
9.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care să specifice următoarele:
(a)     ce anume reprezintă un portofoliu nesemnificativ în sensul
alineatul (3);
(b)     criteriile după care se determină dacă un model intern
este solid și este aplicat corect în sensul alineatelor (4) și (5).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare, până la 31 decembrie 2014.
Competența de a adopta standardele tehnice de
reglementare menționate la primul paragraf este delegată Comisiei, în
conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 217
Metoda simplă a garanțiilor financiare
1.
Instituțiile pot utiliza metoda simplă a
garanțiilor financiare numai în cazul în care calculează valorile
ponderate la risc ale expunerilor conform abordării standardizate. Instituțiile nu trebuie să utilizeze
atât metoda simplă a garanțiilor financiare, cât și metoda
extinsă a garanțiilor financiare, decât pentru scopurile articolului
143 alineatul (1) și ale articolului 145 alineatul (1). Instituțiile nu trebuie să utilizeze
această excepție în mod selectiv, pentru a reduce cerințele de
fonduri proprii sau pentru a efectua un arbitraj de reglementare.
2.
Conform metodei simple a garanțiilor
financiare, instituţiile atribuie unei garanţii financiare eligibile
o valoare egală cu valoarea sa de piață, determinată în
conformitate cu articolul 202 alineatul (4) litera (d).
3.
Instituțiile atribuie acelor părți
din valorile expunerilor care sunt garantate cu valoarea de piață a
garanției financiare eligibile ponderea de risc pe care ar atribui-o în
temeiul capitolului 2 dacă instituţia creditoare ar avea o expunere
directă faţă de instrumentul care constituie garanția
reală. În acest scop, valoarea expunerii unui element extrabilanțier
menţionat în anexa I este egală cu 100 % din valoarea
elementului și nu cu valoarea expunerii indicată la articolul 106
alineatul (1).
Ponderea de risc aferentă părții
garantate este de cel puțin 20 %, cu excepţia cazurilor
specificate la alineatele (4)-(6). Instituțiile
aplică restului valorii expunerii ponderea de risc pe care ar atribui-o
unei expuneri negarantate față de contrapartidă, în temeiul
capitolului 2.
4.
Instituțiile atribuie o pondere de risc de
0 % părţii garantate a expunerii provenind din tranzacții
de răscumpărare și din operațiuni de dare sau luare de
titluri cu împrumut care îndeplineşte criteriile prevăzute la
articolul 222. În cazul în care contrapartida
cu care s-a efectuat tranzacția nu este un participant principal pe
piață, instituțiile atribuie o pondere de risc de 10 %.
5.
Instituţiile atribuie o pondere de risc de
0 %, în limita acoperirii cu garanţii reale, valorilor expunerilor
determinate în temeiul capitolului 6 pentru instrumentele financiare derivate
enumerate în anexa II şi supuse unei marcări zilnice la
piaţă, care sunt garantate cu numerar sau cu instrumente asimilate
numerarului, dacă nu există nicio neconcordanţă de monede.
Instituțiile atribuie o pondere de risc de
10 %, în limita acoperirii cu garanţii reale, valorilor expunerilor
provenind din astfel de tranzacții garantate cu titluri de
creanță emise de administrații centrale sau de bănci
centrale, cărora le este atribuită o pondere de risc de 0 % în
temeiul capitolului 2.
6.
În cazul altor tranzacții decât cele
menţionate la alineatele (4) și (5), instituțiile pot atribui o
pondere de risc de 0 % dacă expunerea şi garanția
reală sunt denominate în aceeași monedă și dacă este
îndeplinită una din condițiile următoare:
(a)     garanția reală este constituită sub formă de
depozit în numerar sau de instrument asimilat numerarului;
(b)     garanția reală este constituită sub formă de
titluri de creanță emise de administrații centrale sau de
bănci centrale, care sunt eligibile pentru atribuirea unei ponderi de risc
de 0 % în temeiul articolului 109 şi a căror valoare de
piață a fost diminuată cu 20 %.
7.
În sensul alineatelor (5) și (6), titlurile de
creanță emise de administrații centrale sau de bănci
centrale includ:
(a)     titluri de creanță emise de administrații regionale sau
de autorități locale, dacă expunerile față de acestea
se tratează ca expuneri față de administrația centrală
în a cărei jurisdicție sunt stabilite, în conformitate cu articolul
110;
(b)     titluri de creanță emise de bănci multilaterale de
dezvoltare, cărora li se atribuie o pondere de risc de 0 % în temeiul
articolului 112 alineatul (2);
(c)     titluri de creanță emise de organizații
internaționale, cărora li se atribuie o pondere de risc de 0 %
în temeiul articolului 113.
Articolul 218
Metoda extinsă a garanțiilor financiare
1.
La evaluarea garanțiilor financiare în scopul
aplicării metodei extinse a garanțiilor financiare, pentru a
ține seama de volatilitatea prețurilor, instituțiile trebuie
să aplice ajustările de volatilitate valorii de piață a
garanției reale, astfel cum se prevede la articolele 219 – 222.
În cazul în care garanția reală şi
expunerea suport sunt denominate în monede diferite, instituțiile trebuie
să adauge la ajustarea de volatilitate adecvată garanției reale
în conformitate cu articolele 219 – 222 o ajustare care să
reflecte volatilitatea monedei.
În cazul tranzacțiilor cu instrumente
financiare derivate OTC acoperite de acorduri de compensare recunoscute de
autoritățile competente în temeiul capitolului 6, dacă
există o neconcordanţă între moneda garanției reale și
moneda de decontare, instituțiile trebuie să aplice o ajustare de
volatilitate care să reflecte volatilitatea monedei. Chiar dacă în tranzacțiile acoperite de acordul de compensare
sunt implicate mai multe monede, instituțiile aplică o singură
ajustare de volatilitate.
2.
Instituțiile calculează valoarea
ajustată în funcţie de volatilitate a garanției reale (CVA),
pe care trebuie să o ia în considerare, după cum urmează:
unde:
C =        valoarea garanției reale;
HC =      ajustarea de volatilitate adecvată garanției reale,
calculată în conformitate cu articolele 219 și 222;
Hfx =      ajustarea de volatilitate adecvată neconcordanţei de monede,
calculată în conformitate cu articolele 219 și 222;
Instituțiile utilizează formula
prevăzută de prezentul alineat la calculul valorii ajustate în
funcţie de volatilitate a garanţiei reale pentru toate
tranzacțiile, cu excepția celor supuse acordurilor‑cadru de
compensare recunoscute, cărora li se aplică dispoziţiile
articolelor 215 și 216.
3.
Instituțiile calculează valoarea
ajustată în funcţie de volatilitate a expunerii (EVA), pe
care trebuie să o ia în considerare, după cum urmează:
unde:
E =        valoarea expunerii, care ar fi determinată în conformitate cu
capitolele 2 sau 3, după caz, dacă expunerea nu ar fi garantată;
HE =       ajustarea de volatilitate adecvată expunerii, calculată în
conformitate cu articolele 219 și 222;
În cazul tranzacțiilor cu instrumente
financiare derivate OTC, instituțiile calculează EVA
după cum urmează:
.
4.
În vederea calculării valorii E
menţionată la alineatul (3), se aplică următoarele:
(a)     în cazul instituțiilor care calculează valorile ponderate la
risc ale expunerilor conform abordării standardizate, valoarea expunerii
unui element extrabilanțier menţionat în anexa I este 100 % din
valoarea elementului respectiv și nu valoarea expunerii indicată la
articolul 106 alineatul (1);
(b)     instituțiile care calculează valorile ponderate la risc ale
expunerilor conform abordării bazate pe modele interne de rating
calculează valoarea expunerii elementelor menţionate la articolul 162
alineatele (8) - (10) utilizând un factor de conversie de 100% și nu
factorii de conversie sau procentele indicate la alineatele respective.
5.
Instituțiile calculează valoarea
ajustată integral a expunerii, ținând seama atât de volatilitate, cât
și de efectele de diminuare a riscului ale garanţiei reale, după
cum urmează:
unde:
CVAM =   CVA ajustată suplimentar
pentru orice neconcordanţă de scadențe, în conformitate cu
dispozițiile din secţiunea 5;
E* =       valoarea ajustată integral a expunerii.
6.
Instituțiile pot calcula ajustările de
volatilitate utilizând fie abordarea bazată pe ajustări de
volatilitate reglementate menţionată la articolul 219, fie abordarea
bazată pe estimări proprii menţionată la articolul 220.
O instituție poate decide să utilizeze
abordarea bazată pe ajustări de volatilitate reglementate sau
abordarea bazată pe estimări proprii, indiferent dacă a ales
abordarea standardizată sau abordarea bazată pe modele interne de
rating pentru a calcula valorile ponderate la risc ale expunerilor.
Cu toate acestea, dacă utilizează
abordarea bazată pe estimări proprii, instituţia trebuie să
aplice această abordare pentru toată gama de tipuri de instrumente,
cu excepţia portofoliilor nesemnificative, pentru care poate utiliza
abordarea bazată pe ajustări de volatilitate reglementate.
7.
În cazul în care garanția reală
constă dintr-un număr de elemente eligibile, instituțiile calculează
ajustarea de volatilitate după cum urmează:
unde:
ai =        proporția corespunzătoare valorii unui element eligibil i în
valoarea totală a garanției reale;
Hi =       ajustarea de volatilitate aplicabilă elementului eligibil i.
Articolul 219
Aplicarea în cadrul metodei extinse a garanțiilor
financiare a ajustărilor de volatilitate reglementate
1.
Ajustările de volatilitate care trebuie
aplicate de instituții în cadrul abordării bazate pe ajustări de
volatilitate reglementate, presupunând că reevaluarea se efectuează
zilnic, sunt prevăzute în tabelele 1‑ 4 din prezentul alineat.
AJUSTĂRI
DE VOLATILITATE
 Tabelul 1
 Gradul de calitate a creditului cu care este asociată evaluarea creditului pentru titlul de creanță || Maturitatea reziduală || Ajustările de volatilitate pentru titlurile de creanță emise de entitățile menţionate la partea 1 punctul 7 litera (b) || Ajustările de volatilitate pentru titlurile de creanță emise de entitățile menţionate la partea 1 punctul 7 literele (c) și (d) || Ajustările de volatilitate pentru pozițiile din securitizare care îndeplinesc criteriile stabilite la partea 1 punctul 7 litera (h)
   ||   || Perioadă de lichidare de 20 de zile (%) || Perioadă de lichidare de 10 zile (%) || Perioadă de lichidare de 5 zile (%) || Perioadă de lichidare de 20 de zile (%) || Perioadă de lichidare de 10 zile (%) || Perioadă de lichidare de 5 zile (%) || Perioadă de lichidare de 20 de zile (%) || Perioadă de lichidare de 10 zile (%) || Perioadă de lichidare de 5 zile (%)
 1 || ≤ 1 an || 0,707 || 0,5 || 0,354 || 1,414 || 1 || 0,707 || 2,829 || 2 || 1,414
   || > 1 ≤ 5 ani || 2,828 || 2 || 1,414 || 5,657 || 4 || 2,828 || 11,314 || 8 || 5,657
   || > 5 ani || 5,657 || 4 || 2,828 || 11,314 || 8 || 5,657 || 22,628 || 16 || 11,313
 2-3 || ≤ 1 an || 1,414 || 1 || 0,707 || 2,828 || 2 || 1,414 || 5,657 || 4 || 2,828
   || > 1 ≤ 5 ani || 4,243 || 3 || 2,121 || 8,485 || 6 || 4,243 || 16,971 || 12 || 8,485
   || > 5 ani || 8,485 || 6 || 4,243 || 16,971 || 12 || 8,485 || 33,942 || 24 || 16,970
 4 || ≤ 1 an || 21,213 || 15 || 10,607 || N/A || N/A || N/A || N/A || N/A || N/A
   || > 1 ≤ 5 ani || 21,213 || 15 || 10,607 || N/A || N/A || N/A || N/A || N/A || N/A
   || > 5 ani || 21,213 || 15 || 10,607 || N/A || N/A || N/A || N/A || N/A || N/A
 Tabelul 2
 Gradul de calitate a creditului cu care este asociată evaluarea creditului pentru titlul de creanță pe termen scurt || Ajustările de volatilitate pentru titlurile de creanță emise de entitățile menţionate la partea 1 punctul 7 litera (b) cu evaluări ale creditului pe termen scurt || Ajustările de volatilitate pentru titlurile de creanță emise de entitățile menţionate la partea 1 punctul 7 literele (c) și (d) cu evaluări ale creditului pe termen scurt
   || Perioadă de lichidare de 20 de zile (%) || Perioadă de lichidare de 10 zile (%) || Perioadă de lichidare de 5 zile (%) || Perioadă de lichidare de 20 de zile (%) || Perioadă de lichidare de 10 zile (%) || Perioadă de lichidare de 5 zile (%)
 1 || 0,707 || 0,5 || 0,354 || 1,414 || 1 || 0,707
 2-3 || 1,414 || 1 || 0,707 || 2,828 || 2 || 1,414
 Tabelul 3
 Alte tipuri de garanții reale sau de expuneri
   || Perioadă de lichidare de 20 de zile (%) || Perioadă de lichidare de 10 zile (%) || Perioadă de lichidare de 5 zile (%)
 Titluri de capital incluse într-un indice principal, obligațiuni convertibile incluse într-un indice principal || 21,213 || 15 || 10,607
 Alte titluri de capital sau obligațiuni convertibile cotate la o bursă recunoscută || 35,355 || 25 || 17,678
 Numerar || 0 || 0 || 0
 Aur || 21,213 || 15 || 10,607
 Tabelul 4
 Ajustarea de volatilitate pentru neconcordanţa de monede
 Perioadă de lichidare de 20 de zile (%) || Perioadă de lichidare de 10 zile (%) || Perioadă de lichidare de 5 zile (%)
 11,314 || 8 || 5,657
2.
Calcularea ajustărilor de volatilitate în
conformitate cu alineatul (1) este supusă următoarelor condiții:
(a)     pentru tranzacțiile de creditare garantate, perioada de lichidare
este de 20 de zile lucrătoare;
(b)     pentru tranzacţiile de răscumpărare, cu excepţia
măsurii în care acestea implică transferul de mărfuri sau de
drepturi garantate referitoare la proprietatea asupra mărfurilor, și
pentru operațiunile de dare sau luare de titluri cu împrumut, perioada de
lichidare este de 5 zile lucrătoare;
(c)     pentru alte operaţiuni ajustate la condiţiile pieței de
capital, perioada de lichidare este de 10 zile lucrătoare.
Dacă o instituție are o tranzacție
sau un set de compensare care îndeplinesc criteriile stabilite la articolul 279
alineatele (2) și (3), perioada minimă de deținere trebuie
aliniată cu perioada de risc de marjă care s-ar aplica în
conformitate cu aceste alineate.
3.
Gradul de calitate a creditului cu care este
asociată o evaluare a creditului pentru un titlu de creanță,
menţionat în tabelele 1 - 4 de la alineatul (1) și la alineatele (4)
– (6), este gradul de calitate a creditului cu care este asociată
evaluarea creditului de către ABE în temeiul capitolului 2.
În vederea determinării gradului de calitate
a creditului cu care este asociată evaluarea creditului pentru titlul de
creanță, menţionat la primul paragraf, se aplică, de
asemenea, articolul 193 alineatul (7).
4.
Pentru titlurile neeligibile sau mărfurile
date cu împrumut sau vândute în cadrul tranzacţiilor de
răscumpărare sau al operațiunilor de dare sau luare de titluri
sau mărfuri cu împrumut, ajustarea de volatilitate este aceeași ca
și pentru titlurile de capital neincluse în indicele principal dar cotate
la o bursă recunoscută.
5.
Pentru unitățile eligibile deţinute
în organismele de plasament colectiv, ajustarea de volatilitate este media
ponderată a ajustărilor de volatilitate care s-ar aplica, având în
vedere perioada de lichidare a tranzacției specificată la alineatul
(2), activelor în care a investit fondul.
Dacă instituţia nu are
cunoştinţă de activele în care a investit fondul, ajustarea de
volatilitate este cea mai mare ajustare de volatilitate care s-ar aplica unui
activ în care fondul are dreptul să investească.
6.
Pentru titlurile de creanță neevaluate
emise de instituții, care satisfac criteriile de eligibilitate
prevăzute la articolul 193 alineatul (4), ajustarea de volatilitate este
aceeași ca și pentru titlurile emise de instituții sau de
societăți, având o evaluare externă a creditului asociată
cu gradul 2 sau 3 de calitate a creditului.
Articolul 220
Aplicarea propriilor estimări ale ajustărilor de
volatilitate în cadrul metodei extinse a garanțiilor financiare
1.
Autoritățile competente permit
instituțiilor să utilizeze propriile estimări ale
volatilităţii pentru a calcula ajustările de volatilitate care
trebuie aplicate garanțiilor reale și expunerilor, dacă aceste
instituții respectă cerințele stabilite la alineatele (2)
și (3). Instituțiile care
au obținut aprobarea de a utiliza propriile estimări ale
volatilităţii nu pot reveni la utilizarea altor metode decât pentru
motive temeinice, justificate în mod corespunzător, și cu
condiţia obţinerii aprobării autorităților competente.
Pentru titlurile de creanță care au o
evaluare a creditului, efectuată de o instituție externă de
evaluare a creditului recunoscută, echivalentă cu investment grade
(ratingul corespunzător investiţiilor cu risc scăzut) sau
superioară, instituțiile pot calcula o volatilitate estimată
pentru fiecare categorie de titluri.
Pentru titlurile de creanță care au o
evaluare a creditului, efectuată de o instituție externă de
evaluare a creditului recunoscută, inferioară nivelului investment
grade, precum şi pentru alte garanții reale eligibile,
instituțiile trebuie să calculeze ajustările de volatilitate
pentru fiecare element în parte.
Instituțiile care utilizează abordarea
bazată pe estimări proprii trebuie să estimeze volatilitatea
garanției reale sau a neconcordanţei cursurilor de schimb
fără a ține seama de vreo corelaţie existentă între
expunerea negarantată, garanția reală şi cursurile de
schimb.
La determinarea categoriilor respective,
instituțiile trebuie să ia în considerare tipul emitentului de
titluri, precum şi evaluarea externă a creditului, maturitatea
reziduală și durata modificată a titlurilor. Estimările volatilităţii trebuie
să fie reprezentative pentru titlurile incluse de către
instituție într-o categorie.
2.
Calculul ajustărilor de volatilitate este
supus tuturor criteriilor următoare:
(a)     trebuie să se bazeze pe un interval de încredere unilateral de 99
de percentile;
(b)     trebuie să se bazeze pe următoarele perioade de lichidare:
(i)       20 de zile lucrătoare pentru
tranzacțiile de creditare garantate;
(ii)     5 zile lucrătoare pentru
tranzacţiile de răscumpărare, cu excepţia măsurii în
care acestea implică transferul de mărfuri sau de drepturi garantate
referitoare la proprietatea asupra mărfurilor, și pentru
operațiunile de dare sau luare de titluri cu împrumut;
(iii)    10 zile lucrătoare pentru alte
operaţiuni ajustate la condiţiile pieţei de capital;
(c)     instituțiile pot utiliza valorile ajustărilor de volatilitate
calculate pe baza unor perioade de lichidare mai lungi sau mai scurte, majorate
sau reduse, conform formulei rădăcinii pătrate a raportului
perioadelor de lichidare, pentru a corespunde perioadei de lichidare stabilite
la litera (b) pentru tipul de tranzacție în cauză:
unde:
TM =     perioada de lichidare respectivă;
HM =     ajustarea de volatilitate bazată pe
perioada de lichidare TM;
HN =     ajustarea de volatilitate bazată pe
perioada de lichidare TN.
(d)     instituțiile trebuie să ia în considerare nelichiditatea
activelor de calitate scăzută. Acestea trebuie să ajusteze în sens ascendent perioada de
lichidare în cazurile în care există dubii în privinţa
lichidităţii garanției reale. Instituțiile trebuie, de asemenea, să identifice cazurile în
care datele istorice pot subestima volatilitatea potențială. Astfel de cazuri trebuie tratate utilizând un
scenariu de simulare de criză;
(e)     perioada istorică de observare utilizată de instituții
pentru a calcula ajustările de volatilitate trebuie să fie de cel
puțin un an. Pentru
instituțiile care utilizează o grilă de ponderare sau alte
metode pentru perioada istorică de observare, perioada efectivă de
observare trebuie să fie de cel puțin un an. De asemenea, autoritățile competente pot solicita unei
instituții să calculeze ajustările de volatilitate utilizând o
perioadă de observare mai scurtă, în cazul în care consideră
că acest lucru este justificat de o creștere semnificativă a
volatilității prețurilor.
(f)      instituțiile trebuie să actualizeze seturile de date și
să calculeze ajustările de volatilitate cel puțin o dată la
trei luni. Acestea trebuie, de
asemenea, să reevalueze seturile de date ori de câte ori prețurile de
piață suferă modificări semnificative.
3.
Estimarea ajustărilor de volatilitate trebuie
să îndeplinească toate criteriile calitative următoare:
(a)     instituţiile trebuie să utilizeze estimările
volatilității în procesul zilnic de administrare a riscurilor,
inclusiv în legătură cu limitele interne de expunere;
(b)     dacă perioada de lichidare utilizată de o instituție în
procesul zilnic de administrare a riscurilor este mai mare decât cea
prevăzută în prezenta parte pentru tipul de tranzacție în
cauză, instituția respectivă trebuie să majoreze
ajustările de volatilitate conform formulei rădăcinii
pătrate a raportului perioadelor de lichidare prevăzută la
alineatul (2) litera (c);
(c)     o instituție trebuie să dispună de proceduri consacrate
pentru monitorizarea și asigurarea respectării unui set formalizat de
politici și controale privind funcționarea sistemului său de
estimare a ajustărilor de volatilitate și de integrare a acestor
estimări în procesul de administrare a riscurilor.
(d)     în cadrul procesului de audit intern al instituției trebuie
efectuată cu regularitate o reexaminare independentă a sistemului
său de estimare a ajustărilor de volatilitate. O reexaminare a sistemului global de estimare a ajustărilor de
volatilitate și de integrare a acestor ajustări în procesul de
administrare a riscurilor al instituției trebuie să aibă loc cel
puțin anual. Această
reexaminare trebuie să privească cel puțin următoarele:
(i)      integrarea ajustărilor de volatilitate estimate în procesul zilnic
de administrare a riscurilor;
(ii)      validarea oricărei modificări semnificative a procesului de
estimare a ajustărilor de volatilitate;
(iii)     verificarea coerenței, a disponibilităţii în timp util
și a credibilităţii surselor de date utilizate în cadrul
sistemului de estimare a ajustărilor de volatilitate, inclusiv a
independenței acestor surse de date;
(iv)     acurateţea și adecvarea ipotezelor privind volatilitatea.
Articolul 221
Majorarea ajustărilor de volatilitate în cadrul
metodei extinse a garanțiilor financiare
Ajustările de volatilitate stabilite la
articolul 219 sunt cele pe care o instituție trebuie să le aplice
dacă efectuează o reevaluare zilnică. În mod similar, dacă o instituție utilizează propriile
estimări ale ajustărilor de volatilitate în conformitate cu articolul
220, aceasta trebuie să le calculeze mai întâi în ipoteza efectuării
unei reevaluări zilnice. Dacă
frecvența reevaluării este mai scăzută, instituţiile
trebuie să aplice ajustări de volatilitate mai mari. Acestea se calculează prin majorarea
ajustărilor de volatilitate corespunzătoare efectuării unei
reevaluări zilnice, utilizând următoarea formulă a
rădăcinii pătrate a raportului perioadelor de lichidare:
unde:
H =        ajustarea de volatilitate care trebuie aplicată;
HM =      ajustarea de volatilitate corespunzătoare efectuării unei
reevaluări zilnice;
NR =       numărul efectiv de zile lucrătoare dintre reevaluări;
TM =     perioada de
lichidare pentru tipul de tranzacție în cauză.
Articolul 222
Condiții de aplicare a unei ajustări de
volatilitate de 0% în cadrul metodei extinse a garanțiilor financiare
1.
În ceea ce priveşte tranzacţiile de
răscumpărare și operațiunile de dare sau luare de titluri
cu împrumut, dacă o instituție utilizează abordarea bazată
pe ajustări de volatilitate reglementate în conformitate cu articolul 219
sau abordarea bazată pe estimări proprii în conformitate cu articolul
220 şi dacă sunt satisfăcute condițiile prevăzute la
alineatul (2) literele (a) - (h), instituţia respectivă
poate aplica o ajustare de volatilitate de 0 % în locul ajustărilor
de volatilitate calculate în conformitate cu articolele 219 - 221. Instituțiile care utilizează abordarea
bazată pe modele interne prevăzută la articolul 216 nu trebuie
să utilizeze tratamentul stabilit în prezentul articol.
2.
Instituțiile pot aplica o ajustare de
volatilitate de 0%, dacă sunt îndeplinite toate condițiile
următoare:
(a)     atât expunerea, cât și garanția reală constau în numerar
sau titluri de creanță emise de administrații centrale sau de
bănci centrale, în sensul articolului 193 alineatul (1) litera (b),
şi eligibile pentru atribuirea unei ponderi de risc de 0% în temeiul
capitolului 2;
(b)     atât expunerea, cât și garanția reală sunt denominate în
aceeași monedă;
(c)     fie scadența tranzacției nu depăşeşte o zi,
fie atât expunerea, cât și garanția reală sunt marcate zilnic la
piață sau fac obiectul ajustării zilnice a marjei;
(d)     perioada de timp dintre ultima marcare la piaţă,
anterioară unui eşec al contrapartidei de a reface marja, și
momentul lichidării garanției reale nu depăşeşte patru
zile lucrătoare;
(e)     tranzacția este decontată în cadrul unui sistem de decontare
adecvat pentru tipul de tranzacție respectiv;
(f)      documentația privind acordul sau tranzacţia este
documentația standard utilizată pe piață pentru
tranzacţii de răscumpărare sau pentru operațiuni de dare
sau luare de titluri cu împrumut, pentru titlurile respective;
(g)     tranzacția este guvernată de clauze care prevăd
posibilitatea rezilierii sale imediate, în cazul în care contrapartida nu
respectă obligaţia de a livra numerar sau titluri ori de a da curs
apelului în marjă, sau nu îndeplineşte alte obligații;
(h)     contrapartida este considerată de către
autoritățile competente un participant principal pe piață.
3.
Participanții principali pe piață
menționați la alineatul (2) litera (h) sunt:
(a)     entitățile menționate la articolul 193 alineatul (1)
litera (b), dacă expunerilor față de acestea li se atribuie o
pondere de risc de 0 % în temeiul capitolului 2;
(b)     instituțiile;
(c)     alte societăți financiare, inclusiv societăți de
asigurare, dacă expunerilor față de acestea li se atribuie o
pondere de risc de 20 % conform abordării standardizate, sau
societăți financiare care, în cazul instituțiilor care
calculează valorile ponderate la risc ale expunerilor și valorile
pierderilor așteptate conform abordării bazate pe modele interne de
rating, nu au o evaluare a creditului efectuată de o instituție
externă de evaluare a creditului recunoscută și sunt evaluate
intern ca având o probabilitate de nerambursare echivalentă cu cea
corespunzătoare evaluărilor creditului efectuate de instituții
externe de evaluare a creditului și asociate de ABE cu gradul 2 de
calitate a creditului sau cu un grad superior, în conformitate cu normele de
ponderare la risc a expunerilor față de societăți,
prevăzute la capitolul 2;
(d)     organisme de plasament colectiv reglementate, supuse cerințelor
privind capitalul sau efectul de levier;
(e)     fonduri de pensii reglementate;
(f)      organisme de compensare recunoscute.
Articolul 223
Calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
și al valorilor pierderilor așteptate în cadrul metodei extinse a
garanțiilor financiare
1.
În cadrul abordării standardizate,
instituțiile trebuie să utilizeze valoarea E* calculată în
conformitate cu articolul 218 alineatul (5) ca valoare a expunerii pentru
scopul articolului 108. În cazul elementelor
extrabilanțiere menționate în anexa I, instituțiile trebuie
să utilizeze E* ca valoare la care se aplică procentele indicate la
articolul 106 alineatul (1) pentru a obține valoarea expunerii.
2.
În cadrul abordării bazate pe modele interne
de rating, instituțiile trebuie să utilizeze pierderea efectivă
în caz de nerambursare (LGD*) ca pierdere în caz de nerambursare pentru scopul
capitolului 3. Instituțiile
calculează pierderea efectivă în caz de nerambursare (LGD*) după
cum urmează:
unde:
LGD =   pierderea în caz de nerambursare care s-ar aplica expunerii în
conformitate cu capitolul 3, dacă expunerea nu ar fi garantată;
E =        valoarea expunerii, descrisă la articolul 29 alineatul (2);
E* =       valoarea ajustată integral a expunerii, calculată în
conformitate cu articolul 29 alineatul (2).
Articolul 224
Principii de evaluare a altor garanții reale
eligibile, în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating
1.
În cazul garanțiilor reale imobiliare,
garanția trebuie evaluată de un evaluator independent la valoarea de
piață sau la o valoare mai mică. Instituția trebuie să solicite evaluatorului independent
să formalizeze valoarea de piață în mod clar și
transparent.
În schimb, în statele membre care au stabilit,
prin dispoziții legislative sau de reglementare, criterii riguroase de
evaluare a valorii de garantare a creditului ipotecar, proprietatea poate fi
evaluată de un evaluator independent la o valoare mai mică sau
egală cu valoarea de garantare a creditului ipotecar.
Evaluatorul independent nu trebuie să ia în
considerare elementele speculative în evaluarea valorii de garantare a
creditului ipotecar și trebuie să formalizeze această valoare
într-un mod clar și transparent.
Valoarea garanției este valoarea de
piață sau valoarea de garantare a creditului ipotecar, redusă
corespunzător pentru a reflecta rezultatele monitorizării solicitate
la articolul 203 alineatul (3) și pentru a ține seama de
existența oricăror creanțe cu rang prioritar asupra
proprietății.
2.
În cazul creanțelor, valoarea acestora
reprezintă valoarea de încasat.
3.
Instituțiile trebuie să evalueze
garanțiile reale corporale, altele decât proprietățile
imobiliare, la valoarea de piață a acestora, pe care o consideră
ca fiind suma estimată pentru care bunul respectiv ar putea fi schimbat la
data evaluării între un cumpărător interesat și un
vânzător interesat, în cadrul unei tranzacții efectuate în
condiții de concurență normală.
Articolul 225
Calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
și al valorilor pierderilor așteptate pentru alte garanții reale
eligibile în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating
1.
Instituțiile trebuie să utilizeze
pierderea efectivă în caz de nerambursare (LGD*), calculată în
conformitate cu prezentul alineat și cu alineatul (2), ca pierdere în caz
de nerambursare pentru scopul capitolului 3.
Dacă raportul dintre valoarea garanției
reale și valoarea expunerii este inferior nivelului minim de garantare
cerut pentru expunerea respectivă (C*), indicat în tabelul 5, pierderea
efectivă în caz de nerambursare este pierderea în caz de nerambursare
stabilită în capitolul 3 pentru expunerile negarantate față de
contrapartidă. În acest scop,
instituțiile trebuie să calculeze valoarea expunerii elementelor
menţionate la articolul 162 alineatele (8) - (10), utilizând un factor
de conversie sau un procent de 100 % și nu factorii de conversie sau
procentele indicate la alineatele respective.
Dacă raportul dintre valoarea garanției
reale și valoarea expunerii depășește un nivel superior
C**, indicat în tabelul 5, pierderea efectivă în caz de nerambursare este
cea prevăzută în tabelul 5.
Dacă nivelul de garantare cerut C** nu este
atins pentru întreaga expunere, instituțiile consideră că
aceasta se compune din două expuneri – una care corespunde
părții pentru care nivelul de garantare cerut C** este atins și
una care corespunde părții rămase.
2.
Pierderile efective în caz de nerambursare (LGD*)
aplicabile și nivelurile de garantare cerute pentru părțile
garantate ale expunerilor sunt prevăzute în tabelul 5 din prezentul
alineat.
 Tabelul 5
 Pierderea minimă în caz de nerambursare pentru părțile garantate ale expunerilor
   || LGD* pentru creanțe cu rang prioritar sau creanțe potențiale || LGD* pentru creanțe subordonate sau creanțe potențiale || Nivelul minim de garantare cerut pentru expunere (C*) || Nivelul minim de garantare cerut pentru expunere (C**)
 Creanțe || 35 % || 65 % || 0 % || 125 %
 Proprietăți imobiliare locative/comerciale || 35 % || 65 % || 30 % || 140 %
 Alte garanții reale || 40 % || 70 % || 30 % || 140 %
3.
Ca alternativă la tratamentul prevăzut la
alineatele (1) și (2) și sub rezerva articolului 119 alineatul (2),
instituțiile pot atribui o pondere de risc de 50 % pentru partea din
expunere care este, în limitele stabilite la articolul 120 alineatul (2) litera
(d) și, respectiv, la articolul 121 alineatul (2) litera (d),
garantată integral cu proprietăți imobiliare locative sau
comerciale situate pe teritoriul unui stat membru, dacă sunt îndeplinite
toate condițiile prevăzute la articolul 195 alineatul (6).
Articolul 226
Calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
și al valorilor pierderilor așteptate în cazul ansamblurilor mixte de
garanții reale
1.
O instituție calculează valoarea
pierderii efective în caz de nerambursare (LGD*), pe care o utilizează ca
pierdere în caz de nerambursare pentru scopul capitolului 3, în conformitate cu
alineatele (2) și (3), dacă sunt îndeplinite cumulativ
următoarele condiții:
(a)     instituția utilizează abordarea bazată pe modele interne
de rating pentru a calcula valorile ponderate la risc ale expunerilor și
valorile pierderilor anticipate;
(b)     o expunere este garantată atât cu o garanție financiară,
cât și cu o altă garanție reală eligibilă.
2.
Instituțiile trebuie să împartă
valoarea ajustată în funcţie de volatilitate a expunerii,
obținută prin aplicarea ajustării de volatilitate
prevăzută la articolul 218 alineatul (5) la valoarea expunerii, în
mai multe părți, astfel încât să obțină o parte
acoperită cu o garanție financiară eligibilă, o parte
acoperită cu creanţe, o parte acoperită cu garanții reale
reprezentând proprietăţi imobiliare comerciale sau locative, o parte
acoperită cu o altă garanție reală eligibilă și
partea negarantată, după caz.
3.
Instituțiile trebuie să calculeze
pierderea efectivă în caz de nerambursare separat pentru fiecare parte a
expunerii obținută astfel cum se prevede la alineatul (2), în
conformitate cu dispozițiile relevante din prezentul capitol.
Articolul 227
Alte tipuri de protecție finanțată a
creditului
1.
Dacă sunt îndeplinite condițiile
prevăzute la articolul 207 alineatul (1), depozitele constituite la
instituții terțe pot fi tratate drept garanție furnizată de
instituția terță.
2.
Dacă sunt îndeplinite condiţiile
prevăzute la articolul 207 alineatul (2), instituțiile trebuie
să aplice următorul tratament pentru partea din expunere
garantată cu valoarea curentă de răscumpărare a
polițelor de asigurare de viață gajate în favoarea
instituției creditoare:
(a)     dacă expunerea face obiectul abordării standardizate, aceasta
trebuie ponderată la risc utilizând ponderile de risc specificate la
alineatul (3);
(b)     dacă expunerea face obiectul abordării bazate pe modele
interne de rating dar nu şi al estimărilor proprii ale
insituţiei cu privire la pierderea în caz de nerambursare, i se atribuie o
pierdere în caz de nerambursare de 40 %.
În cazul unei neconcordanțe de monede,
instituțiile trebuie să reducă valoarea curentă de
răscumpărare în conformitate cu articolul 228 alineatul (3), valoarea
protecției creditului fiind valoarea curentă de
răscumpărare a poliței de asigurare de viață.
3.
În sensul alineatului (2) litera (a),
instituțiile atribuie următoarele ponderi de risc, pe baza ponderii
de risc atribuite unei expuneri cu rang prioritar negarantată
față de societatea care furnizează asigurarea de
viață:
(a)     o pondere de risc de 20 %, dacă expunerii cu rang prioritar
negarantate față de societatea care furnizează asigurarea de
viață i se atribuie o pondere de risc de 20 %;
(b)     o pondere de risc de 35 %, dacă expunerii cu rang prioritar
negarantate față de societatea care furnizează asigurarea de
viață i se atribuie o pondere de risc de 50 %;
(c)     o pondere de risc de 70 %, dacă expunerii cu rang prioritar
negarantate față de societatea care furnizează asigurarea de
viață i se atribuie o pondere de risc de 100 %;
(d)     o pondere de risc de 150 %, dacă expunerii cu rang prioritar
negarantate față de societatea care furnizează asigurarea de
viață i se atribuie o pondere de risc de 150 %.
4.
Instituțiile pot trata instrumentele
răscumpărate la cerere, care sunt eligibile în temeiul articolului
196 litera (c), drept garanție furnizată de instituţia
emitentă. Valoarea
protecției creditului eligibile este următoarea:
(a)     dacă instrumentul va fi răscumpărat la valoarea sa
nominală, valoarea protecției este această sumă;
(b)     dacă instrumentul va fi răscumpărat la prețul de
piață, valoarea protecției este valoarea instrumentului evaluat
în același mod ca titlurile de creanță specificate la articolul
193 alineatul (4).
Subsecțiunea 2
Protecția
nefinanțată a creditului
Articolul 228
Evaluare
1.
În scopul calculării efectelor protecției
nefinanțate a creditului în conformitate cu prezenta subsecțiune,
valoarea protecției nefinanțate a creditului (G) este suma pe care
furnizorul de protecție s-a angajat să o plătească în cazul
în care împrumutatul intră în stare de nerambursare sau nu
plăteşte, ori dacă se produc alte evenimente de credit
specificate.
2.
În cazul instrumentelor financiare derivate de
credit care nu includ ca eveniment de credit restructurarea obligației
beneficiind de protecţie, care implică iertarea de datorie sau
amânarea plăţii principalului, a dobânzii sau a comisioanelor şi
are ca rezultat un eveniment de pierdere din credit, se aplică
următoarele:
(a)     dacă suma pe care furnizorul de protecție s-a angajat să
o plătească nu depăşeşte valoarea expunerii,
instituțiile trebuie să reducă valoarea protecției
creditului calculată în conformitate cu alineatul (1) cu 40 %;
(b)     dacă suma pe care furnizorul de protecție s-a angajat să
o plătească depăşeşte valoarea expunerii, valoarea
protecției creditului nu trebuie să fie mai mare de 60 % din
valoarea expunerii.
3.
Dacă protecția nefinanțată a
creditului şi expunerea sunt denominate în monede diferite,
instituțiile trebuie să reducă valoarea protecției
creditului prin aplicarea unei ajustări de volatilitate după cum
urmează:
unde:
G* =      valoarea protecției creditului ajustată în funcţie de
riscul cursului de schimb,
G =        valoarea nominală a protecției creditului;
Hfx =      ajustarea de volatilitate pentru orice neconcordanţă de
monede între protecția creditului și obligația care
beneficiază de protecţie, determinată în conformitate cu
alineatul (4).
Dacă nu există neconcordanţă
de monede, Hfx este egală cu zero.
4.
Ajustările de volatilitate pentru orice
neconcordanţă de monede trebuie să se bazeze pe o perioadă
de lichidare de 10 zile lucrătoare, presupunând că se efectuează
o reevaluare zilnică, şi pot fi calculate de către
instituţii conform abordării bazate pe ajustări de volatilitate
reglementate sau conform abordării bazate pe estimări proprii,
după cum se prevede la articolul 219 și, respectiv, la articolul 220.
Instituțiile trebuie să majoreze ajustările de volatilitate în
conformitate cu articolul 221.
Articolul 229
Calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
și al valorilor pierderilor aşteptate în cazul protecției
parțiale și al segmentării pe tranșe
Dacă o instituție transferă în
una sau mai multe tranșe o parte din riscul aferent unui împrumut, se
aplică normele stabilite la capitolul 5. Instituţiile pot considera
că pragurile de semnificaţie pentru plăți, sub care nu se
fac plăți în cazul producerii pierderilor, sunt echivalente cu
poziții păstrate care suportă primele pierderea şi dau
naştere unui transfer în tranșe al riscului.
Articolul 230
Calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor în
cadrul abordării standardizate
1.
Pentru scopul articolului 108 alineatul (3),
instituțiile calculează valorile ponderate la risc ale expunerilor
conform următoarei formule:
unde:
E =       valoarea expunerii în conformitate cu articolul 106; în acest scop, valoarea expunerii unui element
extrabilanţier menţionat în anexa I este egală cu 100 % din
valoarea elementului și nu cu valoarea expunerii indicată la
articolul 106 alineatul (1);
GA =     valoarea protecției împotriva riscului de credit calculată în
conformitate cu articolul 228 alineatul (3) (G*) şi ajustată
suplimentar pentru orice neconcordanţă de scadențe
prevăzută în secțiunea 5;
r =        ponderea de risc aferentă expunerilor față de debitor,
specificată în capitolul 2;
g =        ponderea de risc aferentă expunerilor față de furnizorul
de protecție, specificată în capitolul 2.
2.
Dacă valoarea protejată (GA)
este mai mică decât valoarea expunerii (E), instituțiile pot aplica
formula de la alineatul (1) numai dacă părţile protejate și
cele neprotejate ale expunerii au acelaşi rang.
3.
Instituțiile pot extinde tratamentul
prevăzut la articolul 109 alineatele (4) și (5) la expunerile sau la
părţile din expuneri garantate de administrația centrală
sau de banca centrală, în cazul în care garanția este denominată
în moneda națională a împrumutatului, iar expunerea este
finanțată în aceeaşi monedă.
Articolul 231
Calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
și al valorilor pierderilor aşteptate în cadrul abordării bazate
pe modele interne de rating
1.
Pentru partea garantată a valorii expunerii
(E), având în vedere valoarea ajustată a protecției creditului GA,
probabilitatea de nerambursare în sensul capitolului 3 secţiunea 3 poate
fi probabilitatea de nerambursare aferentă furnizorului de protecție,
sau o probabilitate de nerambursare situată între cea aferentă
împrumutatului și cea aferentă garantului, dacă se
consideră că o substituire integrală nu este justificată. În cazul expunerilor subordonate și al
protecției nefinanțate nesubordonate, pierderea în caz de
nerambursare care trebuie aplicată de instituții pentru scopul
capitolului 3 secţiunea 3 poate fi cea asociată creanțelor cu
rang prioritar.
2.
Pentru orice parte negarantată a valorii
expunerii (E), probabilitatea de nerambursare este cea aferentă
împrumutatului, iar pierderea în caz de nerambursare este cea aferentă
expunerii suport.
3.
GA este valoarea G* calculată în
conformitate cu articolul 228 alineatul (3) și ajustată suplimentar
pentru orice neconcordanţă de scadențe prevăzută în
secţiunea 5. E este valoarea
expunerii în conformitate cu capitolul 3 secţiunea 4.
În acest scop, instituțiile trebuie să calculeze
valoarea expunerii elementelor menţionate la articolul 162 alineatele
(8) - (10), utilizând un factor de conversie sau un procent de
100 % și nu factorii de conversie sau procentele indicate la
alineatele respective.
Secțiunea 5
Neconcordanţa
de scadențe
Articolul 232
Neconcordanţa de scadențe
Neconcordanţa de scadențe
1.
În ceea ce priveşte calculul valorilor
ponderate la risc ale expunerilor, neconcordanţa de scadențe are loc
atunci când scadenţa reziduală a protecției creditului este mai
mică decât scadența expunerii protejate. Dacă protecția are o scadență reziduală mai
mică de trei luni, iar scadenţa protecţiei este mai mică
decât scadența expunerii suport, protecția respectivă nu se
califică drept protecție a creditului eligibilă.
2.
În cazul în care există o
neconcordanţă de scadențe, protecția creditului nu se
consideră eligibilă, dacă una din condițiile următoare
este îndeplinită:
(a)     scadența inițială a protecției este mai mică
de 1 an;
(b)     expunerea este o expunere pe termen scurt, a cărei valoare a
scadenţei (M) prevăzută la articolul 158 alineatul (3) este
supusă, după cum specifică autoritățile competente,
unui plafon de o zi și nu de un an.
Articolul 233
Scadența protecției creditului
1.
În limita a maximum 5 ani, scadența
efectivă a expunerii suport este perioada de timp cea mai lungă
posibil, rămasă până la momentul la care este stabilită
îndeplinirea obligațiilor de către debitor. Sub rezerva alineatului (2), scadența protecției creditului
este perioada de timp rămasă până la cea mai apropiată
dată la care protecția poate înceta sau poate fi reziliată.
2.
Dacă există o opțiune de a înceta
protecția, aflată la discreţia vânzătorului
protecției, instituţiile consideră scadența protecției
ca fiind perioada de timp rămasă până la data cea mai
apropiată la care poate fi exercitată opțiunea respectivă. Dacă există o opțiune de a înceta
protecția, aflată la discreţia cumpărătorului
protecției, iar prevederile contractului pe care se bazează
protecția conțin stimulente pentru exercitarea acestei opţiuni
de către instituție înainte de scadenţa contractuală,
instituţia consideră scadența protecției ca fiind perioada
de timp rămasă până la data cea mai apropiată la care poate
fi exercitată opțiunea respectivă; în caz contrar, instituția poate considera că o astfel de
opțiune nu afectează scadența protecției.
3.
Dacă nu este împiedicată expirarea unui
instrument financiar derivat de credit înainte de încheierea oricărei
perioade de grație necesare înainte ca starea de nerambursare a
obligației suport să se producă în urma unei neplăţi,
instituţiile trebuie să reducă scadența protecției cu
durata perioadei de grație.
Articolul 234
Evaluarea protecției
1.
În cazul tranzacțiilor supuse protecției
finanțate a creditului în cadrul metodei simple a garanțiilor
financiare, dacă există o neconcordanţă între scadenţa
expunerii și cea a protecției, garanția financiară nu este
considerată protecție finanțată a creditului
eligibilă.
2.
În cazul tranzacțiilor supuse protecției
finanțate a creditului în cadrul metodei extinse a garanțiilor
financiare, instituțiile trebuie să ţină seama de
scadența protecției creditului și de scadenţa expunerii la
calculul valorii ajustate a garanției financiare conform următoarei formule:

unde:
CVA =     valoarea cea mai mică dintre valoarea ajustată în
funcţie de volatilitate a garanției financiare, specificată la
articolul 218 alineatul (2), şi valoarea expunerii;
t =         valoarea cea mai mică dintre numărul de ani rămaşi
până la data scadenţei protecției creditului, calculată în
conformitate cu articolul 233, şi valoarea T;
T =        valoarea cea mai mică dintre numărul de ani rămaşi
până la data scadenţei expunerii, calculată în conformitate cu
articolul 233, şi 5 ani;
t* =        0,25.
În formula de calcul a valorii ajustate integral a
expunerii (E*), prevăzută la articolul 218 alineatul (5),
instituțiile trebuie să utilizeze CVAM ca CVA
ajustată suplimentar pentru neconcordanţa de scadențe.
3.
În cazul tranzacțiilor supuse protecției
nefinanțate a creditului, instituțiile trebuie să ţină
seama de scadența protecției creditului și de scadenţa
expunerii la calculul valorii ajustate a protecţiei creditului conform
următoarei formule:
unde:
G* =      valoarea protecției ajustată pentru orice
neconcordanţă de monede;
GA =      valoarea G* ajustată pentru orice neconcordanţă de
scadențe;
t =         valoarea
cea mai mică dintre numărul de ani rămaşi până la data
scadenţei protecției creditului, calculată în conformitate cu
articolul 233, şi valoarea T;
T =        valoarea cea mai mică dintre numărul de ani rămaşi
până la data scadenţei expunerii, calculată în conformitate cu
articolul 233, şi 5 ani;
t* =       0,25.
Instituțiile trebuie să utilizeze GA
ca valoare a protecției pentru scopurile articolelor 228 ‑ 231.
Secțiunea 6
Tehnici
de diminuare a riscului de credit pentru un ansamblu de expuneri
Articolul 235
Instrumente financiare derivate de credit de tipul
first-to-default
Dacă o instituție obține pentru
o serie de expuneri o protecție a creditului care prevede că prima
stare de nerambursare care survine în legătură cu aceste expuneri
declanșează plata și că acest eveniment de credit conduce
la încetarea contractului, instituția poate să modifice calculul
valorii ponderate la risc a expunerii și, după caz, al valorii
pierderii aşteptate pentru expunerea care ar produce, în lipsa
protecției creditului, cea mai mică dintre următoarele două
valori în conformitate cu prezentul capitol, dar numai dacă valoarea
expunerii este mai mică sau egală cu valoarea protecției
creditului:
(a)          valoarea ponderată la risc a expunerii în cadrul abordării
standardizate;
(b)          valoarea ponderată la risc a expunerii în cadrul abordării
bazate pe modele interne de rating, la care se adaugă valoarea pierderii
aşteptate înmulţită cu 12,5.
Articolul 236
Instrumente financiare derivate de credit de tipul
nth-to-default
Dacă protecţia creditului prevede
că a n-a stare de nerambursare care survine în legătură cu
expunerile declanșează plata, instituția care cumpără
protecția poate să o recunoască în vederea calculării
valorilor ponderate la risc ale expunerilor și, după caz, a valorilor
pierderilor aşteptate, numai dacă a obținut protecție
şi pentru stările de nerambursare de la 1 la n-1, sau dacă au
avut deja loc n-1 stări de nerambursare. În astfel de cazuri, instituția poate să modifice calculul
valorii ponderate la risc a expunerii și, după caz, al valorii
pierderii aşteptate pentru expunerea care ar produce, în lipsa
protecției creditului, cea mai mică a n-a valoare dintre cele
două valori menţionate la articolul 235 literele (a) și (b).
Toate expunerile care fac parte din ansamblu
trebuie să îndeplinească cerințele stabilite la articolul 199
alineatul (2) și la articolul 211 alineatul (1) litera (d).
Capitolul 5
Securitizare
Secțiunea 1
Definiții
Articolul 237
Definiții
În sensul prezentului capitol, se aplică
următoarele definiții:
(1)
„marjă în exces” (excess spread) înseamnă veniturile de
natură financiară și alte venituri din comisioane încasate
aferente expunerilor securitizate, nete de costuri și cheltuieli;
(2)
„opțiune de solicitare a stingerii
securitizării” (clean-up call option) înseamnă o opțiune
contractuală care permite inițiatorului să răscumpere sau
să închidă pozițiile din securitizare înainte de rambursarea
tuturor expunerilor suport, dacă valoarea expunerilor care mai rămân
de rambursat scade sub un nivel specificat;
(3)
„facilitate de lichiditate” înseamnă
poziția din securitizare care provine dintr-un acord contractual de
furnizare a finanțării cu scopul de a asigura punctualitatea
fluxurilor de numerar către investitori;
(4)
„KIRB” înseamnă suma dintre 8 % din
valorile ponderate la risc ale expunerilor securitizate, care ar fi calculate
în conformitate cu capitolul 3 dacă expunerile respective nu ar fi
securitizate, şi valoarea pierderilor aşteptate asociate acestor
expuneri, calculate în conformitate cu capitolul respectiv;
(5)
„metoda bazată pe ratinguri” înseamnă
metoda de calcul al valorilor ponderate la risc ale expunerilor pentru
poziții din securitizare în conformitate cu articolul 256;
(6)
„metoda formulei reglementate” înseamnă
metoda de calcul al valorilor ponderate la risc ale expunerilor pentru
poziții din securitizare în conformitate cu articolul 257;
(7)
„poziție neevaluată” înseamnă o
poziție din securitizare care nu are o evaluare a creditului
eligibilă efectuată de o instituție externă de evaluare a
creditului eligibilă, definită în secţiunea 4;
(8)
„poziție evaluată” reprezintă o
poziție din securitizare care are o evaluare a creditului eligibilă
efectuată de o instituție externă de evaluare a creditului
eligibilă, definită în secţiunea 4;
(9)
„program de emisiune de titluri garantate cu
active (program ABCP)” înseamnă un program de securitizare, în cadrul
căruia se emit titluri având, predominat, forma de titluri cu
scadență inițială de cel mult un an (asset-backed
commercial paper - ABCP).
(10)
„securitizare tradițională”
înseamnă o securitizare care implică transferul economic al
expunerilor securitizate. Acesta se realizează prin transferul
proprietății asupra expunerilor securitizate de la instituția
inițiatoare, sau prin tehnica subparticipării. Titlurile emise nu
reprezintă obligații de plată ale instituției
inițiatoare;
(11)
„securitizare sintetică” înseamnă o
securitizare în cadrul căreia transferul riscului se realizează prin
utilizarea de instrumente financiare derivate de credit sau garanții, iar
expunerile securitizate rămân expuneri ale instituției
inițiatoare;
(12)
„expunere reînnoibilă” înseamnă o
expunere în cadrul căreia soldurile clienţilor pot fluctua, până
la o limită convenită, în funcție de deciziile acestora de a lua
cu împrumut şi de a rambursa;
(13)
„clauză de amortizare anticipată”
înseamnă o clauză contractuală în securitizarea expunerilor
reînnoibile care solicită, în cazul producerii unor evenimente definite,
răscumpărarea pozițiilor investitorilor înainte de scadența
stabilită inițial pentru titlurile emise;
(14)
„tranșa care suportă prima pierdere”
înseamnă cea mai subordonată tranșă dintr-o securitizare,
care suportă prima pierdere suferită de expunerile securitizate
și, astfel, asigură protecție pentru tranşa care
suportă a doua pierdere și, după caz, pentru tranşele cu
rang superior.
Secțiunea 2
Recunoașterea
transferului unei părţi semnificative a riscului
Articolul 238
Securitizarea tradițională
1.
Instituția inițiatoare a unei
securitizări tradiționale poate exclude expunerile securitizate de la
calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor și al valorilor
pierderilor așteptate, dacă este îndeplinită una din
condițiile următoare:
(a)     se consideră că o parte semnificativă a riscului de
credit asociat expunerilor securitizate a fost transferată către
părți terțe;
(b)     instituția inițiatoare aplică o pondere de risc de
1 250 % tuturor pozițiilor din securitizare pe care le
deține în această securitizare, sau deduce aceste poziții din
securitizare din elementele de capital comun de rangul 1 în conformitate cu
articolul 33 alineatul (1) litera (k).
2.
Se consideră că o parte
semnificativă a riscului de credit a fost transferată în
următoarele cazuri:
(a)     atunci când valorile ponderate la risc ale expunerilor aferente
pozițiilor-mezanin din securitizare deținute de instituția
inițiatoare în această securitizare nu depășesc 50 %
din valorile ponderate la risc ale expunerilor aferente tuturor
pozițiilor-mezanin din securitizare existente în securitizarea
respectivă;
(b)     dacă într-o anumită securitizare nu există
poziții-mezanin din securitizare, iar instituția inițiatoare
poate demonstra că valoarea expunerii aferentă pozițiilor din
securitizare care ar fi deduse din fondurile proprii sau cărora li s-ar
aplica o pondere de risc de 1 250 % depășește cu o
marjă substanțială o estimare motivată a pierderii
așteptate pentru expunerile securitizate, atunci când instituția
inițiatoare nu deține mai mult de 20 % din valorile expunerilor
aferente pozițiilor din securitizare care ar fi deduse din fondurile
proprii sau cărora li s-ar aplica o pondere de risc de 1 250 %.
Dacă eventuala reducere a valorilor ponderate
la risc ale expunerilor care ar fi obținută de instituția
inițiatoare prin această securitizare nu este justificată de un
transfer proporțional al riscului de credit către părți
terțe, autoritatea competentă poate decide, de la caz la caz, că
nu se poate considera că o parte semnificativă a riscului de credit a
fost transferată către părți terțe.
3.
În sensul alineatului (2), pozițiile-mezanin
din securitizare înseamnă pozițiile din securitizare cărora li
se aplică o pondere de risc mai mică de 1 250 % și
care au un rang inferior față de poziția cu cel mai ridicat rang
din această securitizare și față de orice poziție din
securitizare din această securitizare căreia i se atribuie unul din
următoarele grade de calitate a creditului în conformitate cu
secțiunea 4:
(a)     în cazul unei poziții din securitizare care intră sub
incidența secțiunii 3 subsecțiunea 3, gradul 1 de calitate a
creditului;
(b)     în cazul unei poziții din securitizare care intră sub
incidența secțiunii 3 subsecțiunea 4, gradul 1 sau 2 de calitate
a creditului;
4.
Ca alternativă la alineatele (2) și (3),
autoritățile competente permit instituțiilor inițiatoare
să considere că o parte semnificativă a riscului de credit a
fost transferată, dacă instituția inițiatoare poate
demonstra, în fiecare caz de securitizare, că reducerea cerințelor de
fonduri proprii pe care o obține prin securitizare este justificată
de un transfer proporțional al riscului de credit către
părți terțe.
Permisiunea respectivă se acordă numai
dacă instituția îndeplinește toate condițiile
următoare:
(a)     pentru a evalua transferul riscului, instituţia dispune de
politici și de metodologii care țin seama în mod adecvat de riscuri;
(b)     instituţia a recunoscut, de asemenea, transferul riscului de
credit către părți terțe în fiecare caz, pentru scopurile
administrării interne a riscurilor și ale alocării capitalului
intern.
5.
În plus față de cerințele prevăzute
la alineatele (1) – (4), după caz, trebuie îndeplinite toate
condițiile următoare:
(a)     documentația aferentă securitizării trebuie să
reflecte substanța economică a tranzacției;
(b)     expunerile securitizate trebuie să fie inaccesibile
instituției inițiatoare și creditorilor săi, inclusiv în
caz de faliment sau de reorganizare judiciară. Această condiție trebuie aprobată printr-o opinie de
specialitate a unui consilier juridic;
(c)     titlurile emise nu trebuie să reprezinte obligații de
plată ale instituției inițiatoare;
(d)     instituția inițiatoare nu
trebuie să păstreze controlul efectiv sau indirect asupra expunerilor
transferate. Se consideră
că o instituție inițiatoare a păstrat controlul efectiv
asupra expunerilor transferate dacă are dreptul de a răscumpăra
de la destinatarul transferului expunerile transferate anterior pentru a
realiza profiturile aferente acestora sau dacă are obligația de
a-și asuma din nou riscul transferat. Păstrarea de către instituția inițiatoare a
drepturilor sau a obligațiilor de administrare a expunerilor nu constituie
în sine control indirect asupra expunerilor;
(e)     documentația aferentă securitizării trebuie să
îndeplinească toate condițiile următoare:
(i)      nu trebuie să conțină clauze, altele decât clauzele de
amortizare anticipată, care să solicite ameliorarea pozițiilor
din securitizare de către instituția inițiatoare, inclusiv, dar
nu numai, prin modificarea expunerilor suport sau prin creșterea
randamentului ce trebuie plătit investitorilor ca răspuns la
deteriorarea calității creditului expunerilor securitizate;
(ii)      nu trebuie să conțină clauze care măresc
randamentul ce trebuie plătit deținătorilor de poziții din
securitizare ca răspuns la deteriorarea calității creditului
portofoliului de expuneri suport;
(iii)     trebuie să specifice în mod clar, dacă este cazul, că
orice achiziționare sau răscumpărare de poziții din
securitizare de către instituția inițiatoare sau de către
sponsor, dincolo de obligațiile contractuale ale acestora, poate fi
efectuată numai în condiții de concurență normală;
(f)      în cazul în care există o opțiune de solicitare a stingerii
securitizării, aceasta trebuie să îndeplinească, de asemenea,
următoarele condiții:
(i)      exercitarea opțiunii să fie la discreția
instituției inițiatoare;
(ii)      opțiunea să poată fi exercitată numai dacă cel
mult 10 % din valoarea inițială a expunerilor securitizate
rămâne neamortizată;
(iii)     opțiunea să nu fie structurată astfel încât să
evite alocarea pierderilor asupra pozițiilor de
îmbunătățire a calității creditului sau asupra altor
poziții deținute de investitori și nici să nu fie
structurată într-un alt mod care să asigure o
îmbunătățire a calității creditului.
6.
Autoritățile competente trebuie să
informeze ABE cu privire la cazurile specifice menționate la alineatul (2),
dacă eventuala reducere a valorilor ponderate la risc ale expunerilor nu
este justificată de un transfer proporțional al riscului de credit
către părți terțe, precum și cu privire la utilizarea
de către instituții a alineatului (4). ABE monitorizează diversele practici din acest domeniu și
emite orientări în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul (UE) nr.
1093/2010.
Articolul 239
Securitizarea sintetică
1.
Instituția inițiatoare a unei
securitizări sintetice poate calcula valorile ponderate la risc ale
expunerilor și, după caz, valorile pierderilor așteptate pentru
expunerile securitizate în conformitate cu articolul 244, dacă este
îndeplinită una din condițiile următoare:
(a)     se consideră că o parte semnificativă a riscului de
credit a fost transferată către părți terţe prin
intermediul unei protecții finanțate sau nefinanțate a
creditului;
(b)     instituția inițiatoare aplică o pondere de risc de
1 250 % tuturor pozițiilor din securitizare pe care le
deține în această securitizare, sau deduce aceste poziții din
securitizare din elementele de capital comun de rangul 1 în conformitate cu
articolul 33 alineatul (1) litera (k).
2.
Se consideră că o parte
semnificativă a riscului de credit a fost transferată, dacă este
îndeplinită una din condițiile următoare:
(a)     valorile ponderate la risc ale expunerilor aferente
pozițiilor-mezanin din securitizare deținute de instituția
inițiatoare în această securitizare nu depășesc 50 % din
valorile ponderate la risc ale expunerilor aferente tuturor
pozițiilor-mezanin din securitizare existente în securitizarea
respectivă;
(b)     dacă într-o anumită securitizare nu există
poziții-mezanin din securitizare, iar instituția inițiatoare
poate demonstra că valoarea expunerii aferentă pozițiilor din
securitizare care ar fi deduse din fondurile proprii sau cărora li s-ar
aplica o pondere de risc de 1 250 % depășește cu o
marjă substanțială o estimare motivată a pierderii
așteptate pentru expunerile securitizate, instituția inițiatoare
nu deține mai mult de 20 % din valorile expunerilor aferente
pozițiilor din securitizare care ar fi deduse din fondurile proprii sau
cărora li s-ar aplica o pondere de risc de 1 250 %;
(c)     dacă eventuala reducere a valorilor ponderate la risc ale
expunerilor care ar fi obținută de instituția inițiatoare
prin această securitizare nu este justificată de un transfer
proporțional al riscului de credit către părți terțe,
autoritatea competentă poate decide, de la caz la caz, că nu se poate
considera că o parte semnificativă a riscului de credit a fost
transferată către părți terțe.
3.
În sensul alineatului (2), pozițiile-mezanin
din securitizare înseamnă pozițiile din securitizare cărora li
se aplică o pondere de risc mai mică de 1 250 % și
care au un rang inferior față de poziția cu cel mai ridicat rang
din această securitizare și față de orice poziție din
securitizare din această securitizare căreia i se atribuie unul din
următoarele grade de calitate a creditului în conformitate cu
secțiunea 4:
(a)     în cazul unei poziții din securitizare care intră sub
incidența secțiunii 3 subsecțiunea 3, gradul 1 de calitate a
creditului;
(b)     în cazul unei poziții din securitizare care intră sub
incidența secțiunii 3 subsecțiunea 4, gradul 1 sau 2 de calitate
a creditului;
4.
Ca alternativă la alineatele (2) și (3),
autoritățile competente permit instituțiilor inițiatoare
să considere că o parte semnificativă a riscului de credit a
fost transferată, dacă instituția inițiatoare poate
demonstra, în fiecare caz de securitizare, că reducerea cerințelor de
fonduri proprii pe care o obține prin securitizare este justificată
de un transfer proporțional al riscului de credit către
părți terțe.
Permisiunea respectivă se acordă numai
dacă instituția îndeplinește toate condițiile
următoare:
(a)     pentru a evalua transferul riscului, instituţia dispune de
politici și de metodologii care țin seama în mod adecvat de riscuri;
(b)     instituţia a recunoscut, de asemenea, transferul riscului de
credit către părți terțe în fiecare caz, pentru scopurile
administrării interne a riscurilor și ale alocării capitalului
intern.
5.
În plus față de cerințele
prevăzute la alineatele (1) – (4), după caz, transferul
trebuie să respecte următoarele condiții:
(a)     documentația aferentă securitizării trebuie să
reflecte substanța economică a tranzacției;
(b)     protecția creditului prin intermediul căreia este transferat
riscul de credit trebuie să fie conformă cu articolul 242 alineatul
(2);
(c)     instrumentele utilizate pentru a transfera riscul de credit nu trebuie
să conțină clauze sau condiții care:
(i)      să impună praguri de semnificaţie ridicate, sub care se
consideră că protecția creditului nu este declanșată
dacă are loc un eveniment de credit;
(ii)      să permită rezilierea protecției ca urmare a
deteriorării calității creditului expunerilor suport;
(iii)      exceptând cazul clauzelor de amortizare anticipată, să
solicite ameliorarea pozițiilor din securitizare de către
instituția inițiatoare;
(iv)     să majoreze costurile instituției legate de protecția
creditului sau să mărească randamentul ce trebuie plătit
deținătorilor de poziții din securitizare ca răspuns la
deteriorarea calității creditului portofoliului de expuneri suport;
(d)     caracterul executoriu în toate jurisdicțiile relevante al
protecției creditului trebuie să fie confirmat printr-o opinie de
specialitate a unui consilier juridic.
(e)     documentaţia aferentă securitizării trebuie să
specifice în mod clar, dacă este cazul, că orice achiziționare
sau răscumpărare de poziții din securitizare de către
instituția inițiatoare sau de către sponsor, dincolo de
obligațiile contractuale ale acestora, poate fi efectuată numai în
condiții de concurență normală;
(f)      în cazul în care există o opțiune de solicitare a stingerii
securitizării, aceasta trebuie să îndeplinească toate
condițiile următoare:
(i)      exercitarea opțiunii să fie la discreția
instituției inițiatoare;
(ii)      opțiunea să poată fi exercitată numai dacă cel
mult 10 % din valoarea inițială a expunerilor securitizate
rămâne neamortizată;
(iii)     opțiunea să nu fie structurată astfel încât să
evite alocarea pierderilor asupra pozițiilor de
îmbunătățire a calității creditului sau asupra altor
poziții deținute de investitori și nici să nu fie
structurată într-un alt mod care să asigure o
îmbunătățire a calității creditului.
6.
Autoritățile competente trebuie să
informeze ABE cu privire la cazurile specifice menționate la alineatul
(2), dacă eventuala reducere a valorilor ponderate la risc ale expunerilor
nu este justificată de un transfer proporțional al riscului de credit
către părți terțe, precum și cu privire la utilizarea
de către instituții a alineatului (4). ABE monitorizează diversele practici din acest domeniu și
emite orientări în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul (UE) nr.
1093/2010.
Secțiunea 3
Calculul
valorilor ponderate la risc ale expunerilor
Subsecțiunea 1
Principii
Articolul 240
Calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
1.
Dacă o instituție inițiatoare a
transferat o parte semnificativă a riscului de credit asociat expunerilor
securitizate, în conformitate cu secțiunea 2, instituția
respectivă poate:
(a)     în cazul unei securitizări
tradiționale, să excludă expunerile pe care le-a securitizat din
calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor și, după caz, al
valorilor pierderilor aşteptate;
(b)     în cazul unei securitizări sintetice,
să calculeze valorile ponderate la risc ale expunerilor și, după
caz, valorile pierderilor aşteptate pentru expunerile securitizate, în
conformitate cu articolele 244 şi 245.
2.
Dacă instituţia inițiatoare a decis
să aplice alineatul (1), aceasta trebuie să calculeze valorile ponderate
la risc ale expunerilor prevăzute în prezentul capitol pentru
pozițiile pe care le-ar putea deţine în securitizare.
Dacă instituţia inițiatoare nu a
transferat o parte semnificativă a riscului de credit sau a decis să
nu aplice alineatul (1), nu e nevoie ca aceasta să calculeze valorile
ponderate la risc ale expunerilor pentru pozițiile pe care le-ar putea
deţine în securitizarea respectivă, dar trebuie să continue
să includă expunerile securitizate în calculul valorilor ponderate la
risc ale expunerilor, ca şi când acestea nu ar fi fost securitizate.
3.
Dacă există o expunere față de
diferite tranșe ale unei securitizări, expunerea față de
fiecare tranșă trebuie considerată ca fiind o poziție
distinctă din securitizare. Furnizorii
de protecție a creditului pentru pozițiile din securitizare trebuie
consideraţi ca fiind deținători de poziții în securitizare. Pozițiile din securitizare includ expunerile
față de o securitizare care provin din instrumente financiare
derivate pe rata dobânzii sau pe valute.
4.
Cu excepția cazului în care o poziție din
securitizare este dedusă din elementele de capital comun de rangul 1 în
conformitate cu articolul 33 alineatul (1) litera (k), valoarea ponderată
la risc a expunerii trebuie inclusă în totalul valorilor ponderate la risc
ale expunerilor instituției în sensul articolului 87 alineatul (3).
5.
Valoarea ponderată la risc a expunerii
aferente unei poziții din securitizare se calculează aplicând la
valoarea expunerii aferentă poziției, calculată în conformitate
cu articolul 241, ponderea de risc totală relevantă.
6.
Ponderea de risc totală se determină ca
sumă dintre ponderea de risc stabilită în prezentul capitol și
orice pondere de risc suplimentară în conformitate cu articolul 396.
Articolul 241
Valoarea expunerii
1.
Valoarea expunerii se calculează după cum
urmează:
(a)     dacă o instituție calculează valorile ponderate la risc
ale expunerilor în conformitate cu subsecțiunea 3, valoarea expunerii
aferentă unei poziții din securitizare din bilanț este valoarea
sa contabilă rezultată după aplicarea ajustărilor pentru
riscul de credit specific;
(b)     dacă o instituție calculează valorile ponderate la risc
ale expunerilor în conformitate cu subsecțiunea 4, valoarea expunerii
aferentă unei poziții din securitizare din bilanț este valoarea
contabilă măsurată fără a ține seama de
ajustările pentru riscul de credit specific efectuate;
(c)     dacă o instituție calculează valorile ponderate la risc
ale expunerilor în conformitate cu subsecțiunea 3, valoarea expunerii
aferentă unei poziții din securitizare din afara bilanțului este
valoarea sa nominală, din care se scade orice ajustare pentru riscul de
credit specific aplicată acestei poziții din securitizare,
înmulțită cu un factor de conversie, astfel cum se prevede în
prezentul capitol. Factorul de
conversie este 100 %, cu excepția cazului în care se specifică
altfel;
(d)     dacă o instituție calculează valorile ponderate la risc
ale expunerilor în conformitate cu subsecțiunea 4, valoarea expunerii
aferentă unei poziții din securitizare din afara bilanțului este
valoarea sa nominală înmulţită cu un factor de conversie, astfel
cum se prevede în prezentul capitol. Factorul
de conversie este 100 %, cu excepția cazului în care se
specifică altfel;
(e)     valoarea expunerii la riscul de credit al contrapartidei, aferentă
unui instrument financiar derivat menţionat în anexa II, se determină
în conformitate cu capitolul 6.
2.
Dacă o instituție are două sau mai
multe poziții din securitizare care se suprapun, pentru partea pe care se
suprapun, instituţia trebuie să includă în calculul valorilor
ponderate la risc ale expunerilor numai poziția sau partea din
poziție care produce cea mai mare valoare ponderată la risc a
expunerii. Instituția poate
să recunoască o astfel de suprapunere şi între cerințele de
fonduri proprii pentru riscul specific aferent pozițiilor din portofoliul
de tranzacționare și cerințele de fonduri proprii pentru
pozițiile din securitizare din afara portofoliului de tranzacționare,
cu condiția de a fi în măsură să calculeze şi să
compare cerințele de fonduri proprii pentru pozițiile relevante. În sensul prezentului alineat, suprapunerea se
produce atunci când pozițiile reprezintă, total sau parțial, o
expunere faţă de același risc, astfel încât partea pe care se
suprapun este considerată o singură expunere.
3.
Dacă articolul 263 litera (c) se aplică
pozițiilor pe titluri garantate cu active (ABCP), instituția poate
utiliza ponderea de risc atribuită unei facilități de
lichiditate pentru a calcula valoarea ponderată la risc a expunerii
aferente titlurilor garantate cu active, cu condiţia ca 100 % din
titlurile garantate cu active emise în cadrul programului să fie acoperite
de această facilitate de lichiditate sau de alte facilități de
lichiditate și ca toate aceste facilități de lichiditate să
aibă acelaşi rang cu titlurile garantate cu active, astfel încât
să formeze poziţii suprapuse.
Instituția trebuie să notifice
autoritățile competente în legătură cu utilizarea acestui
tratament.
Articolul 242
Recunoașterea diminuării riscului de credit în
cazul pozițiilor din securitizare
1.
O instituție poate recunoaşte
protecția finanțată sau nefinanțată a creditului
obținută pentru o poziție din securitizare, în conformitate cu
capitolul 4 și respectând cerințele stabilite în prezentul capitol
și în capitolul 4.
Protecția finanțată a creditului
eligibilă se limitează la garanția financiară
eligibilă pentru calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor în
conformitate cu capitolul 2, astfel cum se prevede la capitolul 4, iar
recunoașterea este condiționată de respectarea cerințelor
relevante, stabilite în capitolul 4.
2.
Protecția nefinanțată a creditului
eligibilă și furnizorii de protecție nefinanțată a
creditului eligibili se limitează la cei eligibili în conformitate cu
capitolul 4, iar recunoașterea este condiționată de respectarea
cerințelor relevante, stabilite în capitolul 4.
3.
Prin derogare de la alineatul (2), furnizorii de
protecție nefinanțată a creditului eligibili enumeraţi la
articolul 197 trebuie să dispună de o evaluare a creditului
efectuată de o instituţie externă de evaluare a creditului
recunoscută, care a fost asociată cu gradul 3 de calitate a
creditului sau cu un grad superior în conformitate articolul 131, respectiv cu
gradul 2 de calitate a creditului sau cu un grad superior la momentul la care
protecţia creditului a fost recunoscută pentru prima dată. Instituțiile care au aprobarea de a aplica
abordarea bazată pe modele interne de rating în cazul unei expuneri
directe faţă de furnizorul de protecție pot evalua
eligibilitatea în conformitate cu prima teză, pe baza echivalenței
dintre probabilitatea de nerambursare aferentă furnizorului de
protecție şi probabilitatea de nerambursare asociată cu gradele
de calitate a creditului menționate în teza respectivă.
4.
Prin derogare de la alineatul (2),
entităţile special constituite în scopul securitizării sunt
furnizori de protecție eligibili, dacă dețin active care se
califică drept garanții financiare eligibile și asupra
cărora nu există drepturi sau drepturi contingente cu rang superior
sau cu acelaşi rang ca şi drepturile contingente ale instituției
beneficiind de protecția nefinanțată a creditului și
dacă sunt îndeplinite toate cerințele de recunoaștere a
garanțiilor financiare stabilite în capitolul 4. În aceste cazuri, GA (valoarea protecției ajustată pentru
orice neconcordanţă de monede și de scadențe în
conformitate cu dispozițiile prevăzute la capitolul 4) se
limitează la valoarea de piaţă ajustată în funcţie de
volatilitate a activelor respective, iar g (ponderea de risc aferentă
expunerilor față de furnizorul de protecție, specificată în
cadrul abordării standardizate) se determină ca fiind ponderea de
risc medie ponderată care s-ar aplica acestor active ca garanție
financiară în cadrul abordării standardizate.
Articolul 243
Suportul implicit
1.
O instituție sponsor sau o instituție
inițiatoare care, în legătură cu o securitizare, a recurs la
articolul 240 alineatele (1) şi (2) pentru calculul valorilor ponderate la
risc ale expunerilor sau a vândut instrumente din portofoliul său de
tranzacționare, astfel încât nu mai este necesar să dețină
fonduri proprii pentru riscurile aferente acestor instrumente, nu trebuie
să furnizeze suport pentru securitizare, peste obligațiile sale
contractuale, în scopul reducerii pierderilor potențiale sau efective ale
investitorilor. Se consideră
că o tranzacție nu furnizează suport, dacă este
executată în condiții de concurență normală și
dacă este luată în considerare la evaluarea transferului unei
părţi semnificative a riscului. Orice astfel de tranzacție, indiferent dacă furnizează
suport sau nu, trebuie notificată autorităților competente
și supusă procesului instituţiei de examinare și aprobare a
creditului. Atunci când
evaluează dacă tranzacția nu este structurată astfel încât
să furnizeze suport, instituţia trebuie să ia în considerare în
mod adecvat cel puțin următoarele:
(a)     prețul de răscumpărare;
(b)     poziţia instituției în ceea ce priveşte capitalul
și lichiditatea înainte și după răscumpărare;
(c)     performanța expunerilor securitizate;
(d)     performanța pozițiilor din securitizare.
2.
În conformitate cu articolul 16 din Regulamentul
(UE) nr. 1093/2010, ABE emite orientări cu privire la definirea
condițiilor de concurență normală și la cazurile în
care o tranzacție nu este structurată astfel încât să furnizeze
suport.
3.
Dacă o instituție inițiatoare sau o
instituţie sponsor nu respectă alineatul (1) în ceea ce privește
o securitizare, instituția respectivă trebuie cel puţin să
dețină fonduri proprii pentru toate expunerile securitizate, ca
și când acestea nu ar fi fost securitizate.
Subsecțiunea 2
Calcularea
de către instituțiile inițiatoare a valorilor ponderate la risc
ale expunerilor securitizate în cadrul unei securitizări sintetice
Articolul 244
Tratamentul general
La calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor
pentru expunerile securitizate, în cazul în care condițiile prevăzute
la articolul 239 sunt îndeplinite, instituția inițiatoare a unei
securitizări sintetice trebuie să utilizeze, cu condiţia
respectării articolului 245, metodologiile de calcul relevante stabilite
în prezenta secțiune și nu pe cele stabilite în capitolul 2. În cazul instituţiilor care calculează
valorile ponderate la risc ale expunerilor și valorile pierderilor
aşteptate în conformitate cu capitolul 3, valoarea pierderii aşteptate
pentru astfel de expuneri este zero.
Cerințele stabilite la primul paragraf se
aplică întregului portofoliu de expuneri inclus în securitizare. Cu respectarea articolului 245, instituția
inițiatoare calculează valorile ponderate la risc ale expunerilor pentru
toate tranșele din securitizare în conformitate cu dispozițiile
prezentei secțiuni, inclusiv pentru cele pentru care instituția
recunoaște diminuarea riscului de credit în conformitate cu articolul 242,
caz în care ponderea de risc ce trebuie aplicată acestei poziții
poate fi modificată în conformitate cu capitolul 4, cu respectarea
cerințelor prevăzute în prezentul capitol.
Articolul 245
Tratamentul neconcordanţei de scadențe în
securitizările sintetice
În vederea calculării valorilor ponderate
la risc ale expunerilor în conformitate cu articolul 244, orice
neconcordanţă de scadențe între protecția creditului, prin
intermediul căreia se realizează segmentarea pe tranşe, şi
expunerile securitizate trebuie luată în considerare după cum
urmează:
(a)          se consideră ca scadență a expunerilor securitizate cea
mai mare dintre toate scadențele expunerilor respective, dar nu mai mare
de cinci ani. Scadența
protecției creditului se determină în conformitate cu capitolul 4;
(b)          o instituție inițiatoare trebuie să ignore orice
neconcordanţă de scadenţe la calculul valorilor ponderate la
risc ale expunerilor pentru tranșele cărora li s-a atribuit o pondere
de risc de 1 250 % în conformitate cu prezenta secţiune. Pentru toate celelalte tranșe, se
aplică tratamentul neconcordanţei de scadențe prevăzut în
capitolul 4, conform următoarei formule:
unde:
RW*
=  valorile ponderate la risc ale
expunerilor pentru scopul articolului 87 litera (a);
RWAss
=         valorile ponderate la
risc ale expunerilor, dacă acestea nu ar fi fost securitizate, calculate
în mod proporțional;
RWSP= valorile ponderate la risc ale expunerilor
calculate în conformitate cu articolul 244, dacă nu ar fi existat o
neconcordanţă de scadențe;
T
=       scadența expunerilor
suport, exprimată în ani;
t
=         scadența
protecției creditului, exprimată în ani;
t*
=       0,25.
Subsecțiunea 3
Calculul
valorilor ponderate la risc ale expunerilor în cadrul abordării
standardizate
Articolul 246
Ponderi de risc
Cu respectarea articolului 247,
instituția calculează valoarea ponderată la risc a expunerii
aferentă unei poziții din securitizare sau din resecuritizare
evaluate, aplicând ponderea de risc relevantă la valoarea expunerii.
Ponderea de risc relevantă este ponderea
de risc indicată în tabelul 1, cu care este asociată evaluarea
creditului aferentă poziției, în conformitate cu secțiunea 4.
 Tabelul 1
 Gradul de calitate a creditului || 1 || 2 || 3 || 4 (numai pentru evaluări ale creditului, altele decât evaluările creditului pe termen scurt) || toate celelalte grade de calitate a creditului
 Poziții din securitizare || 20% || 50% || 100% || 350% || 1 250%
 Poziții din resecuritizare || 40% || 100% || 225% || 650% || 1 250%
Cu respectarea articolelor
247 - 250, valoarea ponderată la risc a expunerii aferentă
unei poziții din securitizare neevaluată se calculează aplicând
o pondere de risc de 1 250 %.
Articolul 247
Instituții inițiatoare și instituţii
sponsor
În cazul unei instituții inițiatoare
sau al unei instituții sponsor, valorile ponderate la risc ale expunerilor
calculate pentru pozițiile sale din securitizare, în orice securitizare,
pot fi limitate la valorile ponderate la risc ale expunerilor care ar fi
calculate la momentul respectiv pentru expunerile securitizate, dacă
acestea nu ar fi fost securitizate, cu condiţia aplicării prezumtive
a unei ponderi de risc de 150 % următoarelor elemente:
(a)          toate elementele aflate la momentul respectiv în stare de nerambursare;

(b)          toate elementele din cadrul expunerilor securitizate, care sunt
asociate cu un risc deosebit de ridicat în conformitate cu articolul 123.
Articolul 248
Tratamentul pozițiilor neevaluate
1.
În vederea calculării valorii ponderate la
risc a expunerii aferente unei poziții din securitizare neevaluată, o
instituție poate aplica ponderea de risc medie ponderată care ar fi
aplicată expunerilor securitizate în conformitate cu capitolul 2 de
către instituția care deține expunerile, înmulţită cu
coeficientul de concentrare menționat la alineatul (2). În acest scop, instituția trebuie
să cunoască în orice moment compoziţia portofoliului de expuneri
securitizate.
2.
Coeficientul de concentrare este egal cu raportul
dintre suma valorilor nominale ale tuturor tranșelor și suma
valorilor nominale ale tranșelor cu rang inferior sau cu același rang
ca şi tranșa în care este deținută poziția, incluzând
şi această tranșă. Ponderea de risc rezultată nu trebuie să fie mai mare de
1 250 %, sau mai mică decât orice pondere de risc
aplicabilă unei tranșe cu rang superior evaluată. Dacă instituția nu poate determina
ponderile de risc care ar fi aplicate expunerilor securitizate în conformitate
cu capitolul 2, aceasta trebuie să aplice poziției respective o
pondere de risc de 1 250 %.
Articolul 249
Tratamentul pozițiilor din securitizare din
tranșa care suportă a doua pierdere (second loss) sau dintr‑o
tranşă mai favorabilă din cadrul unui program ABCP
Sub rezerva existenţei unui tratament mai
favorabil în conformitate cu articolul 250 pentru facilitățile de
lichiditate care nu beneficiază de rating, o instituție poate aplica
pozițiilor din securitizare, care îndeplinesc condițiile
următoare, o pondere de risc mai mare de 100 % sau cea mai mare
pondere de risc care ar fi aplicată oricăreia dintre expunerile
securitizate în conformitate cu capitolul 2 de către instituția care
deține expunerile:
(a)          poziția din securitizare se află într-o tranșă a
securitizării care, din punct de vedere economic, este tranşa care
suportă a doua pierdere sau o tranșă mai favorabilă, iar
tranșa care suportă prima pierdere furnizează tranșei care
suportă a doua pierdere o îmbunătăţire semnificativă a
calității creditului;
(b)          calitatea poziției din securitizare este echivalentă sau
superioară ratingului investițiilor cu risc scăzut;
(c)          poziția din securitizare este deținută de o
instituție care nu deține nicio poziție în tranșa care
suportă prima pierdere.
Articolul 250
Tratamentul facilităților de lichiditate care nu
beneficiază de rating
1.
Pentru a determina valoarea expunerii aferentă
unei facilități de lichiditate care nu beneficiază de rating,
instituțiile pot aplica un factor de conversie de 50 % la valoarea
nominală a facilităţii, dacă sunt îndeplinite
condițiile următoare:
(a)     documentația aferentă facilității de lichiditate
identifică și delimitează în mod clar circumstanțele în
care facilitatea de lichiditate poate fi trasă;
(b)     facilitatea de lichiditate nu poate fi trasă pentru a furniza
suport de credit prin acoperirea pierderilor deja înregistrate la momentul
tragerii și, în special, nu poate fi trasă pentru a furniza
lichidităţi pentru expunerile aflate în stare de nerambursare la
momentul tragerii, sau pentru a achiziționa active la un preţ mai
mare decât valoarea lor justă;
(c)     facilitatea nu este utilizată pentru a furniza finanțare
permanentă sau periodică pentru securitizare;
(d)     rambursarea tragerilor din facilitate nu este subordonată
creanțelor investitorilor, altele decât cele care provin din instrumente
financiare derivate pe rata dobânzii sau pe valute, din comisioane sau din alte
astfel de plăți și nici nu face obiectul unor excepții sau
amânări;
(e)     facilitatea nu poate fi trasă după ce au fost epuizate toate
modalităţile aplicabile de îmbunătăţire a
calităţii creditului, de care poate beneficia facilitatea de
lichiditate respectivă;
(f)      facilitatea include o clauză care are ca efect reducerea în mod automat
a sumei ce poate fi trasă cu valoarea expunerilor care se află în
stare de nerambursare, starea de nerambursare având sensul dat în capitol 3,
sau, dacă portofoliul de expuneri securitizate constă în instrumente
care beneficiază de rating, revocarea facilităţii în cazul în
care calitatea medie a portofoliului se situează sub ratingul
corespunzător investiţiilor cu risc scăzut.
Ponderea de risc care trebuie aplicată este
cea mai mare pondere de risc care ar fi aplicată oricăreia dintre
expunerile securitizate în conformitate cu capitolul 2 de către
instituția care deține expunerile.
2.
Pentru a determina valoarea expunerii aferente
facilităţilor de furnizare de numerar în avans, se poate aplica un
factor de conversie de 0 % la valoarea nominală a unei facilități
de lichiditate care poate fi revocată necondiționat, dacă sunt
satisfăcute condițiile prevăzute la alineatul (1) şi
dacă rambursarea tragerilor din facilitate are un rang superior
faţă de rangul oricăror altor creanțe asupra fluxurilor de
numerar generate de expunerile securitizate.
Articolul 251
Cerințe suplimentare de fonduri proprii pentru
securitizările expunerilor reînnoibile cu clauză de amortizare
anticipată
1.
În cazul unei securitizări a expunerilor
reînnoibile supusă unei clauze de amortizare anticipată,
instituția inițiatoare trebuie să calculeze o valoare
ponderată la risc a expunerii suplimentară, referitoare la riscul ca
nivelurile de risc de credit la care este expusă să crească în
urma exercitării clauzei de amortizare anticipată, în conformitate cu
prezentul articol.
2.
Instituția trebuie să calculeze o valoare
ponderată la risc a expunerii corespunzătoare sumei dintre valoarea
expunerii aferente interesului inițiatorului și valoarea expunerii
aferente interesului investitorilor.
În cazul structurilor de securitizare în care
expunerile securitizate sunt atât expuneri reînnoibile cât şi
nereînnoibile, o instituție inițiatoare trebuie să aplice
tratamentul prevăzut la alineatele (3) – (6) părții din
portofoliul suport care conţine expuneri reînnoibile.
Valoarea expunerii aferente interesului
iniţiatorului este valoarea expunerii părţii noţionale a
unui portofoliu de sume trase, vândute în cadrul unei securitizări, a
cărei proporție în raport cu valoarea portofoliului total vândut în
cadrul structurii de securitizare determină proporția fluxurilor de
numerar generate de colectarea principalului și a dobânzii, precum și
a altor sume asociate, care nu sunt disponibile pentru efectuarea de
plăți către deținătorii de poziții din
securitizare în cadrul securitizării. Interesul inițiatorului nu trebuie să fie subordonat
interesului investitorilor. Valoarea
expunerii aferente interesului investitorilor este valoarea expunerii
corespunzătoare părţii noţionale rămase din
portofoliul de sume trase.
Valoarea ponderată la risc a expunerii
corespunzătoare valorii expunerii aferente interesului inițiatorului
se calculează ca şi cea corespunzătoare unei expuneri
proporționale față de expunerile securitizate, ca și când
acestea nu ar fi fost securitizate.
3.
Inițiatorii următoarelor tipuri de
securitizare sunt scutiţi de calculul valorii ponderate la risc a
expunerii suplimentare, menţionată la alineatul (1):
(a)     securitizări de expuneri reînnoibile, în care investitorii
rămân integral expuși față de toate tragerile viitoare ale
împrumutaţilor, astfel încât riscul aferent facilităților suport
nu revine la instituția inițiatoare, nici chiar după producerea
unui eveniment de amortizare anticipată;
(b)     securitizări în care clauza de amortizare anticipată este
declanșată numai de evenimente care nu au legătură cu
performanța activelor securitizate sau a instituției
inițiatoare, precum modificări semnificative în legislația sau
în reglementările fiscale.
4.
În cazul unei instituții inițiatoare care
trebuie să calculeze o valoare ponderată la risc a expunerii
suplimentară în conformitate în conformitate cu alineatul (1), totalul
valorilor ponderate la risc ale expunerilor aferente pozițiilor sale în
interesul investitorilor și valorile ponderate la risc ale expunerilor
calculate în conformitate cu alineatul (1) nu trebuie să
depăşească cea mai mare dintre următoarele valori:
(a)     valorile ponderate la risc ale expunerilor, calculate pentru
pozițiile sale în interesul investitorilor;
(b)     valorile ponderate la risc ale expunerilor, care ar fi calculate pentru
expunerile securitizate de către instituția care deține
expunerile, ca și când acestea nu ar fi fost securitizate, pentru o
valoare egală cu interesul investitorilor.
Deducerea eventualelor câștiguri nete,
rezultate din capitalizarea veniturilor viitoare, solicitată la articolul
29 alineatul (1), se tratează independent de valoarea maximă
indicată la paragraful precedent.
5.
Valoarea ponderată la risc a expunerii care
trebuie calculată în conformitate cu alineatul (1) se obține înmulţind
valoarea expunerii aferentă interesului investitorilor cu produsul dintre
factorul de conversie corespunzător, indicat la alineatele
(6) – (9), și ponderea de risc medie ponderată care ar fi
aplicată expunerilor securitizate, dacă acestea nu ar fi fost
securitizate.
Se consideră că o clauză de
amortizare anticipată este controlată, dacă sunt îndeplinite
toate condițiile următoare:
(a)     instituția inițiatoare are un plan adecvat în ceea ce
priveşte fondurile proprii/lichidităţile, pentru a se asigura
că, în caz de amortizare anticipată, dispune de fonduri proprii
și de lichidități suficiente;
(b)     pe toată durata tranzacției, plățile privind
dobânda și principalul, cheltuielile, pierderile și recuperările
sunt distribuite proporţional între interesul inițiatorului și
interesul investitorilor, pe baza soldului creanțelor care rămân de
rambursat, existent la una sau mai multe date de referință din
fiecare lună;
(c)     perioada de amortizare este considerată suficientă pentru ca
90 % din datoria totală (interesul inițiatorului și
interesul investitorilor) de rambursat la începutul perioadei de amortizare
anticipată să fie rambursată sau să fie recunoscută ca
fiind în stare de nerambursare;
(d)     ritmul rambursărilor nu este mai rapid decât cel
corespunzător unei amortizări liniare pe perioada prevăzută
la litera (c).
6.
În cazul securitizărilor cu clauză de
amortizare anticipată a expunerilor de tip retail, care nu sunt angajate
ferm și pot fi revocate necondiționat fără aviz prealabil,
dacă amortizarea anticipată este declanșată de
scăderea marjei în exces până la un anumit nivel specificat,
instituțiile trebuie să compare marja în exces medie pe trei luni cu
nivelurile marjei în exces la care aceasta trebuie reţinută.
Dacă securitizarea nu prevede obligaţia
reţinerii marjei în exces, se consideră că nivelul de
reţinere depăşeşte cu 4,5 puncte procentuale nivelul marjei
în exces la care se declanșează amortizarea anticipată.
Factorul de conversie care trebuie aplicat este
determinat de marja în exces medie pe trei luni efectivă, în conformitate
cu tabelul 2.
 Tabelul 2
   || Securitizări cu clauză controlată de amortizare anticipată || Securitizări cu clauză necontrolată de amortizare anticipată
 marja în exces medie pe trei luni || Factor de conversie || Factor de conversie
 Peste nivelul A || 0 % || 0 %
 Nivelul A || 1 % || 5 %
 Nivelul B || 2 % || 15 %
 Nivelul C || 10 % || 50 %
 Nivelul D || 20 % || 100 %
 Nivelul E || 40 % || 100 %
unde:
(a)     nivelul A reprezintă nivelurile marjei în exces care sunt mai mici
de 133,33 %, dar mai mari sau egale cu 100% din nivelul de reţinere a
acesteia;
(b)     nivelul B reprezintă nivelurile marjei în exces care sunt mai mici
de 100 %, dar mai mari sau egale cu 75 % din nivelul de reţinere
a acesteia.
(c)     nivelul C reprezintă nivelurile marjei în exces care sunt mai mici
de 75 %, dar mai mari sau egale cu 50 % din nivelul de reţinere a
acesteia;
(d)     nivelul D reprezintă nivelurile marjei în exces care sunt mai mici
de 50 %, dar mai mari sau egale cu 25 % din nivelul de reţinere a
acesteia.
(e)     nivelul E reprezintă nivelurile marjei în exces care sunt mai mici
de 25 % din nivelul de reţinere a acesteia.
7.
În cazul securitizărilor cu clauză de
amortizare anticipată a expunerilor de tip retail, care nu sunt angajate
ferm și pot fi revocate necondiționat fără aviz prealabil,
dacă amortizarea anticipată este declanșată de o
limită cantitativă a altui element decât marja în exces medie pe trei
luni, cu condiţia obţinerii aprobării autorităților
competente, instituţiile pot aplica, pentru determinarea factorului de
conversie indicat, un tratament foarte apropiat de cel prevăzut la
alineatul (6). Autoritatea
competentă acordă aprobarea, dacă sunt îndeplinite
următoarele condiții:
(a)     acest tratament este mai adecvat, deoarece societatea poate stabili,
pentru limita cantitativă care declanşează amortizarea
anticipată, o măsură cantitativă echivalentă cu
nivelul de reţinere a marjei în exces;
(b)     acest tratament conduce la o măsurare la fel prudentă ca
şi calculul prevăzut la alineatul (6) a nivelului de risc până
la care ar creşte riscul de credit la care este expusă
instituția, în urma exercitării clauzei de amortizare
anticipată.
8.
În cazul tuturor celorlalte securitizări cu
clauză controlată de amortizare anticipată a expunerilor
reînnoibile, se aplică un factor de conversie de 90 %.
9.
În cazul tuturor celorlalte securitizări cu
clauză necontrolată de amortizare anticipată a expunerilor
reînnoibile, se aplică un factor de conversie de 100 %.
Articolul 252
Diminuarea riscului de credit pentru pozițiile din
securitizare în cadrul abordării standardizate
Dacă se obţine protecţia
creditului pentru o poziție din securitizare, calculul valorilor ponderate
la risc ale expunerilor poate fi modificat în conformitate cu capitolul 4.
Articolul 253
Reducerea valorilor ponderate la risc ale expunerilor
Dacă unei poziții din securitizare i
se atribuie o pondere de risc de 1 250 %, ca alternativă la
includerea poziţiei în calculul valorilor ponderate la risc ale
expunerilor, în conformitate cu articolul 33 alineatul (1) litera (k), instituțiile
pot deduce din fondurile proprii valoarea expunerii aferentă
poziției. În acest scop, la
calculul valorii expunerii poate fi luată în considerare protecția
finanțată a creditului eligibilă, în mod corespunzător
articolului 252.
Dacă recurge la această
alternativă, o instituție inițiatoare poate scădea suma
dedusă în conformitate cu articolul 33 alineatul (1) litera (k)
înmulţită cu 12,5 din suma specificată la articolul 247 ca
valoare ponderată la risc a expunerii care ar fi calculată la
momentul respectiv pentru expunerile securitizate, dacă acestea nu ar fi
fost securitizate.
Subsecțiunea 4
Calculul
valorilor ponderate la risc ale expunerilor în cadrul abordării bazate pe
modele interne de rating
Articolul 254
Ierarhia metodelor
1.
Instituțiile trebuie să utilizeze
metodele în conformitate cu următoarea ierarhie:
(a)     în cazul unei poziții care beneficiază de rating sau al unei
poziții pentru care se poate utiliza un rating dedus, pentru calculul
valorii ponderate la risc a expunerii se utilizează metoda bazată pe
ratinguri prevăzută la articolul 256;
(b)     în cazul unei poziții care nu beneficiază de rating,
instituția poate utiliza metoda formulei reglementate prevăzută
la articolul 257, dacă poate produce ca date de intrare pentru
această metodă estimări ale probabilităţii de nerambursare
şi, după caz, ale valorii expunerii și ale pierderii în caz de
nerambursare în conformitate cu cerințele de estimare a acestor parametri
în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating, în conformitate cu
secțiunea 3. O instituție,
alta decât instituția inițiatoare, poate utiliza metoda formulei
reglementate numai cu aprobarea autorităților competente, aceasta
urmând a fi acordată dacă instituția îndeplinește
condiția prevăzută în teza anterioară;
(c)     ca alternativă la litera (b) și numai în cazul
pozițiilor care nu beneficiază de rating din cadrul programelor ABCP,
instituția poate utiliza abordarea bazată pe evaluări interne
prevăzută la alineatul (3), dacă a obţinut aprobarea
autorităților competente în acest sens;
(d)     în toate celelalte cazuri, pozițiilor din securitizare care nu
beneficiază de rating li se atribuie o pondere de risc de
1 250 %.
2.
În vederea utilizării ratingurilor deduse, o
instituție atribuie unei poziții care nu beneficiază de rating o
evaluare a creditului dedusă, echivalentă cu evaluarea creditului
unei poziții de referință care beneficiază de rating, este
poziţia cu cel mai înalt rang subordonată sub toate aspectele
poziției respective din securitizare care nu beneficiază de rating
și îndeplinește toate condițiile următoare:
(a)     pozițiile de referință trebuie să fie subordonate
sub toate aspectele poziției din securitizare care nu beneficiază de
rating;
(b)     scadența pozițiilor de referință trebuie să
fie mai mare sau egală cu scadenţa respectivei poziții care nu
beneficiază de rating;
(c)     orice rating dedus trebuie actualizat permanent pentru a reflecta orice
modificări ale evaluării creditului pozițiilor de
referință.
3.
Autoritățile competente acordă
instituțiilor aprobarea de a utiliza „abordarea bazată pe
evaluări interne” astfel cum se prevede la alineatul (4), dacă sunt
îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)     pozițiile pe titluri emise în cadrul programului ABCP sunt
poziții care beneficiază de rating;
(b)     evaluarea internă a calității creditului poziției
reflectă metodologia de evaluare disponibilă public a uneia sau a mai
multor instituții externe de evaluare a creditului eligibile pentru
atribuirea de ratinguri titlurilor garantate cu expuneri de tipul celor
securitizate;
(c)     printre instituțiile externe de evaluare a creditului a căror
metodologie trebuie luată în considerare, astfel cum se solicită la
litera (b), se numără instituțiile externe de evaluare a
creditului care au acordat un rating extern titlurilor emise în cadrul
programului ABCP. Elementele cantitative,
precum factorii din simularea de criză utilizați pentru asocierea
poziției cu o anumită calitate a creditului, sunt cel puțin la
fel de conservatoare ca cele utilizate în metodologia de evaluare
relevantă a instituțiilor externe de evaluare a creditului
respective;
(d)     la elaborarea metodologiei sale de evaluare internă,
instituția ia în considerare metodologiile de rating relevante, publicate,
ale instituțiilor externe de evaluare a creditului eligibile care
acordă ratinguri activelor din cadrul programului ABCP. Această luare în considerare este
formalizată de către instituție și actualizată cu
regularitate, astfel cum se indică la litera (g);
(e)     metodologia de evaluare internă a instituției prevede clase
de rating. Între aceste clase de
rating și evaluările creditului efectuate de instituțiile
externe de evaluare a creditului eligibile există o
corespondență. Această
corespondență este formalizată în mod explicit;
(f)      metodologia de evaluare internă este utilizată de către
instituție în procesele interne de administrare a riscului, inclusiv în
procesele decizionale, de informare a conducerii și de alocare a
capitalului intern;
(g)     auditorii interni sau externi, o instituție externă de
evaluare a creditului sau funcțiile interne de analiză a creditului
sau de administrare a riscului ale instituției efectuează
examinări periodice ale procesului de evaluare internă și ale
calității evaluărilor interne ale calității creditului
expunerilor instituției față de un program ABCP. Dacă examinarea este efectuată de
funcțiile de audit intern, de analiză a creditului sau de
administrare a riscului ale instituției, aceste funcții sunt
independente de linia de activitate a programului ABCP, precum și de
relația cu clienții;
(h)     instituția monitorizează performanța ratingurilor sale
interne în timp, pentru a evalua credibilitatea metodologiei sale de evaluare
internă și ajustează, după caz, această metodologie,
atunci când performanța expunerilor diferă în mod regulat de cea
indicată de ratingurile interne;
(i)      programul ABCP include standarde de subscriere sub formă de
orientări în domeniul creditului și al investițiilor. Atunci când decide achiziționarea unui
activ, administratorul programului ABCP ia în considerare tipul activului care
urmează să fie achiziționat, tipul și valoarea
monetară a expunerilor care rezultă din furnizarea
facilităților de lichiditate și din îmbunătățirea
calității creditului, distribuția pierderilor și separarea
din punct de vedere economic și juridic a activelor transferate de entitatea
care le vinde. Este efectuată o
analiză de credit cu privire la profilul de risc al vânzătorului
activului, care include analiza performanței financiare trecute și a
celei viitoare previzionate, a poziției curente pe piață, a competitivității
viitoare previzionate, a efectului de levier, a fluxurilor de numerar, a ratei
de acoperire a dobânzilor și a ratingului datoriei. În plus, sunt examinate standardele de subscriere ale
vânzătorului, capacitatea sa de administrare a creditelor și
procesele sale de colectare a debitelor;
(j)      standardele de subscriere ale programului ABCP stabilesc criterii
minime de eligibilitate a activelor, care, în special:
(i)      exclud achiziţionarea activelor care înregistrează întârzieri
semnificative la plată sau se află în stare de nerambursare;
(ii)      limitează concentrările excesive față de un debitor
sau o zonă geografică;
(iii)     limitează natura activelor care urmează să fie
achiziționate.
(k)     programul ABCP are politici și procese de colectare a debitelor
care țin seama de capacitatea operațională și de calitatea
creditului administratorului de credite. Programul ABCP diminuează riscurile asociate performanțelor
vânzătorului și administratorului de credite prin diferite metode,
precum stabilirea de praguri de declanșare bazate pe calitatea
curentă a creditului, care elimină orice confuzie între fonduri;
(l)      estimarea agregată a pierderii pentru un portofoliu de active a
cărui achiziționare este luată în considerare în cadrul unui
program ABCP ţine seama de toate sursele de riscuri potențiale,
precum riscul de credit și riscul de diminuare a valorii creanțelor. În cazul în care îmbunătăţirea
calităţii creditului furnizată de vânzător este
dimensionată numai pe baza pierderilor aferente creditului, se constituie
o rezervă separată pentru riscul de diminuare a valorii
creanțelor, dacă acesta are un nivel semnificativ pentru portofoliul
de expuneri respectiv. În plus,
pentru determinarea nivelului necesar de îmbunătăţire a
calităţii creditului, programul analizează informațiile
istorice aferente mai multor ani, inclusiv pierderile, incidentele de
neplată, diminuarea valorii creanţelor și viteza de rotație
a creanțelor;
(m)    programul ABCP include în achiziționarea expunerilor
caracteristici structurale, precum pragurile de închidere (wind-down
triggers), pentru a diminua deteriorarea potențială a
calității creditului portofoliului suport.
4.
În cadrul abordării bazate pe evaluări
interne, instituţia încadrează poziția care nu beneficiază
de rating într-una din clasele de rating prevăzute la alineatul (3) litera
(e). Poziției i se atribuie un rating derivat, identic evaluărilor
creditului corespunzătoare clasei de rating respective,
prevăzută la alineatul (3) litera (e). Dacă acest rating derivat se situează, la inițierea
securitizării, cel puţin la nivelul ratingului corespunzător
investiţiilor cu risc scăzut, ratingul derivat trebuie considerat
identic cu o evaluare a creditului eligibilă, efectuată de o
instituţie externă de evaluare a creditului eligibilă pentru
scopurile calculului valorilor ponderate la risc ale expunerilor.
5.
Instituțiile care au obținut aprobarea de
a utiliza abordarea bazată pe evaluări interne nu revin la utilizarea
altor metode, cu excepția cazului în care sunt îndeplinite toate
condițiile următoare:
(a)     instituția a demonstrat, într-un mod pe care autoritatea
competentă îl consideră satisfăcător, că are motive
întemeiate pentru a proceda astfel;
(b)     instituția a primit aprobarea prealabilă a
autorității competente.
Articolul 255
Valorile ponderate la risc maxime ale expunerilor
În cazul unei instituții
inițiatoare, al unei instituții sponsor sau al altor instituții
care pot calcula KIRB, valorile ponderate la risc ale expunerilor
calculate pentru pozițiile sale din securitizare pot fi limitate la
valorile care ar determina, în conformitate cu articolul 87 alineatul (3), o
cerință de fonduri proprii egală cu suma dintre 8 % din
valorile ponderate la risc ale expunerilor aferente activelor securitizate,
dacă acestea nu ar fi fost securitizate și ar fi fost păstrate
în bilanțul instituției, şi valorile pierderilor aşteptate
corespunzătoare acestor expuneri.
Articolul 256
Metoda bazată pe ratinguri
1.
În cadrul metodei bazate pe ratinguri,
instituția calculează valoarea ponderată la risc a expunerii
aferentă unei poziții din securitizare sau din resecuritizare care
beneficiază de rating, aplicând ponderea de risc relevantă la
valoarea expunerii și înmulțind rezultatul cu 1,06.
Ponderea de risc relevantă este ponderea de
risc indicată în tabelul 4, cu care este asociată evaluarea
creditului pentru poziție în conformitate cu secțiunea 4.
 Tabelul 4
 Gradul de calitate a creditului || Poziții din securitizare || Poziții din resecuritizare
 Evaluări ale creditului, altele decât cele pe termen scurt || Evaluări pe termen scurt ale creditului || A || B || C || D || E
 1 || 1 || 7% || 12% || 20% || 20% || 30%
 2 ||   || 8% || 15% || 25% || 25% || 40%
 3 ||   || 10% || 18% || 35% || 35% || 50%
 4 || 2 || 12% || 20% ||   || 40% || 65%
 5 ||   || 20% || 35% ||   || 60% || 100%
 6 ||   || 35% || 50% || 100% || 150%
 7 || 3 || 60% || 75% || 150% || 225%
 8 ||   || 100% || 200% || 350%
 9 ||   || 250% || 300% || 500%
 10 ||   || 425% || 500% || 650%
 11 ||   || 650% || 750% || 850%
 toate celelalte, inclusiv poziţiile care nu beneficiază de rating || 1250%
Ponderile din coloana C a tabelului 4 se
aplică dacă poziția din securitizare nu este o poziție din
resecuritizare și dacă numărul efectiv de expuneri securitizate
este mai mic de șase.
Pentru restul pozițiilor din securitizare
care nu sunt poziții din resecuritizare, se aplică ponderile din
coloana B, cu excepţia cazului în care poziția se situează în
tranșa cu cel mai ridicat rang a unei securitizări, caz în care se
aplică ponderile din coloana A.
Pentru pozițiile din resecuritizare se
aplică ponderile din coloana E, cu excepția cazului în care
poziția din resecuritizare se situează în tranșa cu cel mai
ridicat rang a resecuritizării și niciuna din expunerile suport nu
este o expunere din resecuritizare, caz în care se aplică ponderile din
coloana D.
Pentru a stabili dacă o tranșă are
cel mai ridicat grad, nu este necesar să se ia în considerare sumele
datorate în baza instrumentelor financiare derivate pe rata dobânzii sau pe
valute, comisioanele datorate sau alte plăți similare.
La calculul numărului efectiv de expuneri
securitizate, expunerile multiple față de un debitor se tratează
ca o singură expunere. Numărul
efectiv de expuneri se calculează ca:
unde EADi reprezintă suma valorilor tuturor
expunerilor față de al i-lea debitor. Dacă partea din portofoliu corespunzătoare celei mai mari
expuneri, C1, este cunoscută, instituția poate calcula N ca 1/C1.
2.
Diminuarea riscului de credit pentru pozițiile
din securitizare poate fi recunoscută în conformitate cu articolul 259
alineatele (1) și (4), sub rezerva condițiilor prevăzute la
articolul 242.
Articolul 257
Metoda formulei reglementate
1.
În cadrul metodei formulei reglementate, ponderea
de risc pentru o poziție din securitizare se calculează după cum
urmează, și nu poate fi inferioară unui prag minim de 20 %
pentru pozițiile din resecuritizare și de 7 % pentru toate
celelalte poziții din securitizare:
unde:
unde:
;
;
;
;
;
;
;
;
;
τ
=        1000;
ω
= 20;
Beta
[x; a, b] =            distribuția
cumulativă beta cu parametrii a și b evaluați la x;
T
=       grosimea tranșei în
care este deținută poziția, măsurată ca raport între:
(a) valoarea nominală a tranșei și (b) suma valorilor nominale
ale expunerilor care au fost securitizate. Pentru instrumentele financiare derivate enumerate în anexa II, în
locul valorii nominale se utilizează costul de înlocuire curent și
expunerea de credit viitoare potențială, calculată în
conformitate cu capitolul 6;
KIRBR
= raportul dintre: (a) KIRB
și (b) suma valorilor expunerilor care au fost securitizate, exprimat sub
formă zecimală;
L
=       nivelul de
îmbunătățire a calității creditului, măsurat ca
raport între valoarea nominală a tuturor tranșelor subordonate
tranșei în care este deținută poziția și suma
valorilor nominale ale expunerilor care au fost securitizate. Venitul viitor capitalizat nu se include în
calculul L. Sumele datorate de către contrapartide în cazul instrumentelor
financiare derivate enumerate în anexa II, care reprezintă tranșe cu
rang inferior față de tranșa respectivă, pot fi luate în
considerare la calcularea nivelului de îmbunătățire la costul
lor de înlocuire curent, fără expunerile de credit viitoare
potențiale.
N
=       numărul efectiv de
expuneri calculat în conformitate cu articolul 256. În cazul
resecuritizărilor, instituția ia în considerare numărul de
expuneri din securitizare din portofoliu și nu numărul de expuneri
suport din portofoliile inițiale, din care provin expunerile din
securitizare suport;
ELGD =         pierderea medie în caz de nerambursare ponderată în funcție
de expunere, calculată după cum urmează:
unde:
LGDi
= pierderea medie în caz de
nerambursare asociată tuturor expunerilor față de debitorul al
i-lea, pierderea în caz de nerambursare fiind determinată în conformitate
cu capitolul 3. În cazul
resecuritizării, se aplică pozițiilor securitizate o pierdere în
caz de nerambursare de 100 %. Atunci
când starea de nerambursare și riscul de diminuare a valorii
creanțelor achiziționate sunt tratate în mod agregat în cadrul unei
securitizări, valoarea de intrare LGDi reprezintă media
ponderată dintre pierderea în caz de nerambursare datorată riscului
de credit și o pierdere în caz de nerambursare de 75 % datorată
riscului de diminuare a valorii creanțelor. Ponderile aplicate sunt cerințele individuale de fonduri proprii
pentru riscul de credit și, respectiv, pentru riscul de diminuare a
valorii creanțelor.
2.
Dacă valoarea nominală a celei mai mari
expuneri securitizate, C1, nu depășește 3 % din suma
valorilor nominale ale expunerilor securitizate, pentru scopul metodei formulei
reglementate, instituția poate stabili pierderea în caz de nerambursare ca
fiind egală cu 50 % și N ca fiind egal cu una din valorile
următoare:
unde:
Cm
=     raportul dintre suma
valorilor nominale ale celor mai mari m expuneri și suma valorilor
nominale ale expunerilor securitizate. Numărul m poate fi stabilit de instituție.
În cazul securitizărilor în care toate
expunerile securitizate semnificative sunt expuneri de tip retail,
instituțiile pot, cu aprobarea autorității competente, să
aplice metoda formulei reglementate utilizând simplificările h=0 și
v=0, cu condiția ca numărul efectiv de expuneri să nu fie mic,
iar expunerile să nu fie foarte concentrate.
3.
Autoritățile competente trebuie să
informeze ABE cu privire la utilizarea de către instituții a
paragrafului anterior. ABE
monitorizează diversele practici din acest domeniu și emite
orientări în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul (UE) nr.
1093/2010.
4.
Diminuarea riscului de credit pentru pozițiile
din securitizare poate fi recunoscută în conformitate cu articolul 259
alineatele (2) - (4), sub rezerva condițiilor prevăzute la
articolul 242.
Articolul 258
Facilități de lichiditate
1.
În vederea determinării valorii expunerii unei
poziții din securitizare care nu beneficiază de rating și care
ia forma unor facilități de furnizare de numerar în avans, poate fi
aplicat un factor de conversie de 0 % la valoarea nominală a unei
facilități de lichiditate care îndeplinește condițiile
prevăzute la articolul 250 alineatul (2).
2.
Dacă pentru instituție nu este practic
să calculeze valorile ponderate la risc ale expunerilor pentru expunerile
securitizate, ca și când acestea nu ar fi fost securitizate, aceasta
poate, cu titlu excepțional, să aplice temporar metoda
prevăzută la alineatul (3) pentru calculul valorilor ponderate la
risc ale expunerilor pentru o poziție din securitizare care nu
beneficiază de rating și care ia forma unei facilități de
lichiditate care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul
250 alineatul (1). Instituțiile trebuie să notifice
autoritățile competente în legătură cu utilizarea primei
teze, precizând motivele și durata prevăzută a acestei
utilizări.
3.
Cea mai mare pondere de risc care s-ar aplica în
conformitate cu capitolul 2 oricăreia dintre expunerile securitizate,
dacă acestea nu ar fi fost securitizate, poate fi aplicată
poziției din securitizare reprezentată de o facilitate de lichiditate
care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 250
alineatul (1). Pentru a determina valoarea expunerii poziției, se
aplică un factor de conversie de 100 % .
Articolul 259
Diminuarea riscului de credit pentru pozițiile din
securitizare în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating
1.
Dacă valorile ponderate la risc ale
expunerilor sunt calculate utilizând metoda bazată pe ratinguri, valoarea
expunerii sau ponderea de risc aferente unei poziții din securitizare
pentru care a fost obținută protecția creditului pot fi
modificate în conformitate cu dispozițiile capitolului 4, astfel cum se
aplică acestea la calculul valorilor ponderate la risc ale expunerilor în
conformitate cu capitolul 2.
2.
În cazul protecției integrale a creditului,
dacă valorile ponderate la risc ale expunerilor sunt calculate utilizând
metoda formulei reglementate, se aplică următoarele cerințe:
(a)     instituția trebuie să determine „ponderea de risc
efectivă” a poziției. Aceasta
se obţine împărţind valoarea ponderată la risc a expunerii
poziției la valoarea expunerii poziției şi înmulţind
rezultatul cu 100.
(b)     în cazul protecției finanțate a creditului, valoarea
ponderată la risc a expunerii poziției din securitizare se
calculează înmulţind valoarea expunerii poziţiei ajustată
în funcţie de protecția finanțată (E*), calculată în
conformitate cu capitolul 4 pentru determinarea valorilor ponderate la risc ale
expunerilor în conformitate cu capitolul 2, considerând că valoarea
poziției din securitizare este E, cu ponderea de risc efectivă;
(c)     în cazul protecției nefinanțate a creditului, valoarea
ponderată la risc a expunerii poziției din securitizare se
calculează înmulţind valoarea protecției ajustată pentru
orice neconcordanţă monede şi de scadențe (GA)
în conformitate cu dispoziţiile capitolului 4 cu ponderea de risc
aferentă furnizorului de protecție şi adunând acest produs cu produsul dintre valoarea poziției
din securitizare, din care se scade GA, și ponderea de risc
efectivă.
3.
În cazul protecției parţiale, dacă
valorile ponderate la risc ale expunerilor sunt calculate utilizând metoda
formulei reglementate, se aplică următoarele cerințe:
(a)     dacă diminuarea riscului de credit acoperă prima pierdere
aferentă poziției din securitizare sau, în mod proporțional,
pierderile aferente poziţiei din securitizare, instituția poate
aplica alineatul (2);
(b)     în celelalte cazuri, instituția trebuie să trateze
poziția din securitizare ca reprezentând două sau mai multe
poziții, partea neacoperită fiind considerată poziția cu
calitatea creditului mai scăzută. Pentru calcularea valorii ponderate la risc a expunerii pentru
această poziție, se aplică dispozițiile prevăzute la
articolul 257, cu următoarele modificări: T se ajustează la e*,
în cazul protecției finanțate a creditului, şi la T-g, în cazul protecției nefinanțate a creditului,
unde e* reprezintă raportul dintre E* și valoarea noţională
totală a portofoliului suport, E* fiind valoarea ajustată a expunerii
poziției din securitizare, calculată în conformitate cu
dispozițiile capitolului 4, astfel cum se aplică acestea la calculul
valorilor ponderate la risc ale expunerilor în conformitate cu capitolul 2,
considerând că valoarea poziției din securitizare este E, iar g este raportul dintre valoarea nominală
a protecției creditului, ajustată pentru orice
neconcordanţă de monede sau de scadențe în conformitate cu
dispozițiile capitolului 4, și suma valorilor expunerilor pozițiilor
din securitizare. În cazul protecției
nefinanțate a creditului, ponderea de risc aferentă furnizorului de
protecție se aplică părții poziției care nu se
situează în cadrul valorii T ajustate.
4.
Dacă, în cazul protecției
nefinanțate a creditului, autoritățile competente au acordat
instituției aprobarea de a calcula valorile ponderate la risc ale
expunerilor pentru expunerile directe comparabile faţă de furnizorul
de protecție în conformitate cu capitolul 3, ponderea de risc g a
expunerilor față de furnizorul de protecție în conformitate cu
articolul 230 se determină astfel cum se specifică în capitolul 3.
Articolul 260
Cerințe suplimentare de fonduri proprii pentru
securitizările expunerilor reînnoibile cu clauză de amortizare
anticipată
1.
Pe lângă valorile ponderate la risc ale
expunerilor calculate pentru pozițiile sale din securitizare, o
instituție inițiatoare trebuie să calculeze o valoare
ponderată la risc a expunerii în conformitate cu metodologia
prevăzută la articolul 251 atunci când vinde expuneri reînnoibile în
cadrul unei securitizări care conține o clauză de amortizare
anticipată.
2.
Prin derogare de la articolul 251, valoarea
expunerii este suma următoarelor elemente:
(a)     valoarea expunerii părții noţionale a unui portofoliu de
sume trase, vândute în cadrul unei securitizări, a cărei
proporție în raport cu valoarea portofoliului total vândut în cadrul
structurii de securitizare determină proporția fluxurilor de numerar
generate de colectarea principalului și a dobânzii, precum și a altor
sume asociate, care nu sunt disponibile pentru efectuarea de plăți
către deținătorii de poziții din securitizare în cadrul
securitizării;
(b)     valoarea expunerii părții din portofoliul de sume neutilizate
din liniile de credit, din care sumele trase au fost vândute în cadrul
securitizării, a cărei proporție în raport cu valoarea
totală a acestor sume neutilizate este aceeași cu proporția
valorii expunerii descrisă la litera (a) în raport cu valoarea expunerii
portofoliului de sume trase, vândute în cadrul securitizării.
Interesul inițiatorului nu trebuie să
fie subordonat interesului investitorilor.
Valoarea expunerii aferentă interesului
investitorilor este valoarea expunerii părţii noţionale a
portofoliului de sume trase, care nu se încadrează la litera (a), la care
se adaugă valoarea expunerii părţii din portofoliul de sume
neutilizate din liniile de credit, din care sumele trase au fost vândute în
cadrul securitizării, care nu se încadrează la litera (b).
3.
Valoarea ponderată la risc a expunerii
corespunzătoare valorii expunerii aferente interesului inițiatorului
în sensul alineatului (2) litera (a) se calculează la fel ca cea pentru o
expunere proporțională faţă de sumele trase securitizate,
ca și când acestea nu ar fi fost securitizate, și pentru o expunere
proporțională faţă de sumele neutilizate din liniile de
credit, din care sumele trase au fost vândute în cadrul securitizării.
Articolul 261
Reducerea valorilor ponderate la risc ale expunerilor
1.
Valoarea ponderată la risc a expunerii unei
poziții din securitizare căreia i se atribuie o pondere de risc de
1 250 % poate fi redusă cu valoarea oricăror ajustări
pentru riscul de credit specific aplicate de instituție expunerilor
securitizate, înmulţită cu 12,5. În măsura în care ajustările pentru riscul de credit specific
sunt luate în considerare în acest scop, acestea nu trebuie să fie luate
în considerare la calculul prevăzut la articolul 155.
2.
Valoarea ponderată la risc a expunerii unei
poziții din securitizare poate fi redusă cu valoarea oricăror
ajustări pentru riscul de credit specific aplicate de instituție
poziţiei respective, înmulţită cu 12,5.
3.
În conformitate cu articolul 33 alineatul (1)
litera (k), în cazul unei poziții din securitizare pentru care este
aplicabilă o pondere de risc de 1 250 %, instituţiile pot,
ca alternativă la includerea poziţiei în calculul valorilor ponderate
la risc ale expunerilor, să deducă din fondurile proprii valoarea
expunerii poziţiei, cu condiţia ca:
(a)     valoarea expunerii poziției să poată fi determinată
pornind de la valorile ponderate la risc ale expunerilor, ținând seama de
orice reduceri efectuate în conformitate cu alineatele (1) și (2);
(b)     la calculul valorii expunerii să poată fi luată în
considerare protecția finanțată eligibilă în mod
corespunzător metodologiei prevăzute la articolele 242 şi 259;
(c)     dacă pentru a calcula valorile ponderate la risc ale expunerilor
este utilizată metoda formulei reglementate, iar L < KIRBR
și [L+T] > KIRBR, poziția să poată fi
tratată ca reprezentând două poziții, iar L să fie egal cu
KIRBR pentru poziția cu rang superior.
4.
Dacă recurge la opțiunea
prevăzută la alineatul (3), o instituție poate scădea
valoarea dedusă în conformitate cu alineatul respectiv,
înmulţită cu 12,5, din valoarea specificată la articolul 255 ca
fiind valoarea la care poate fi limitată valoarea ponderată la risc a
expunerii corespunzătoare pozițiilor sale într-o securitizare.
Secțiunea 4
Evaluările
externe ale creditului
Articolul 262
Recunoașterea instituțiilor externe de evaluare
a creditului
1.
Instituțiile pot utiliza evaluările
creditului efectuate de o instituție externă de evaluare a creditului
pentru a determina ponderea de risc a unei poziții din securitizare, numai
dacă evaluarea creditului a fost emisă de o instituție
externă de evaluare a creditului sau a fost aprobată de o
instituție externă de evaluare a creditului eligibilă în
conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1060/2009.
2.
Instituțiile externe de evaluare a creditului
eligibile sunt toate agențiile de rating de credit care au fost
înregistrate sau certificate în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1060/2009
și băncile centrale care acordă ratinguri de credit exceptate de
la dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 1060/2009.
3.
ABE publică o listă cu instituțiile
externe de evaluare a creditului eligibile.
Articolul 263
Cerințe care trebuie îndeplinite de evaluările
creditului efectuate de instituțiile externe de evaluare a creditului
În vederea calculării valorilor ponderate
la risc ale expunerilor în conformitate cu secţiunea 3, instituțiile
trebuie să utilizeze numai o evaluare a creditului efectuată de o
instituție externă de evaluare a creditului eligibilă, dacă
sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)          nu există neconcordanţă între tipurile de
plăți luate în considerare în evaluarea creditului și tipurile
de plăți la care instituția are dreptul conform contractului
care dă naștere poziției din securitizare în cauză;
(b)          evaluările creditului, precum şi procedurile, metodologiile,
ipotezele și elemente-cheie care stau la baza acestora au fost publicate
de instituția externă de evaluare a creditului. De asemenea, analiza pierderilor și a fluxurilor de numerar,
precum și sensibilitatea ratingurilor la modificările ipotezelor pe
care se bazează, inclusiv performanța activelor din portofoliu, sunt
publicate de instituția externă de evaluare a creditului. Informațiile care sunt puse numai la
dispoziţia unui număr limitat de entități nu se
consideră a fi informaţii publicate. Evaluările creditului sunt incluse în matricea de tranziție a
instituției externe de evaluare a creditului;
(c)          evaluarea creditului nu se bazează, integral sau parțial, pe
un suport nefinanțat furnizat de instituția însăși. Într-un astfel de caz, instituția
tratează poziția respectivă, în vederea calculării
valorilor ponderate la risc ale expunerilor pentru această poziție în
conformitate cu secțiunea 3, ca şi când aceasta nu ar beneficia de
rating.
Instituția externă de evaluare a
creditului se angajează să publice explicații privind modul în
care performanța activelor din portofoliu afectează evaluarea
respectivă a creditului.
Articolul 264
Utilizarea evaluărilor creditului
1.
O instituție poate desemna una sau mai multe
instituții externe de evaluare a creditului eligibile ale căror
evaluări ale creditului să fie utilizate la calcularea valorilor
ponderate la risc ale expunerilor în conformitate cu acest capitol
(„instituție externă de evaluare a creditului desemnată”).
2.
Pentru pozițiile sale din securitizare, o
instituție trebuie să utilizeze evaluările creditului în mod
consecvent și nu selectiv, în conformitate cu următoarele principii:
(a)     o instituție nu poate utiliza evaluările creditului efectuate
de o instituție externă de evaluare a creditului pentru
pozițiile sale în unele tranșe și evaluările creditului
efectuate de altă instituție externă de evaluare a creditului pentru
pozițiile sale în alte tranșe din aceeași securitizare, care pot
să aibă sau nu un rating acordat de prima instituție
externă de evaluare a creditului.
(b)     dacă o poziție are două evaluări ale creditului
efectuate de instituții externe de evaluare a creditului desemnate,
instituția trebuie să utilizeze evaluarea mai puțin
favorabilă.
(c)     dacă o poziție are mai mult de două evaluări ale
creditului efectuate de instituții externe de evaluare a creditului
desemnate, se utilizează cele mai favorabile două evaluări ale
creditului. Dacă cele mai
favorabile două evaluări sunt diferite, se utilizează cea mai
puțin favorabilă dintre acestea.
3.
Dacă protecția creditului eligibilă
în conformitate cu capitolul 4 este furnizată în mod direct
entităţii special constituite în scopul securitizării și
dacă această protecție este luată în considerare la
evaluarea creditului unei poziții de către o instituție
externă de evaluare a creditului desemnată, se poate utiliza ponderea
de risc asociată cu acea evaluare a creditului. Dacă protecția nu este eligibilă în conformitate cu
capitolul 4, evaluarea creditului nu trebuie recunoscută. Dacă protecția creditului nu este
furnizată entităţii special constituite în scopul
securitizării, ci direct unei poziției din securitizare, evaluarea
creditului nu trebuie recunoscută.
Articolul 265
Punerea în corespondenţă
ABE elaborează proiecte de standarde
tehnice de punere în aplicare care să determine, pentru toate instituțiile
externe de evaluare a creditului eligibile, ce grade de calitate a creditului
stabilite în prezentul capitol sunt asociate cu evaluările creditului
respective, efectuate de o instituție externă de evaluare a
creditului eligibilă. Aceste
asocieri trebuie să fie obiective și coerente, și trebuie
să fie efectuate în conformitate cu următoarele principii:
(a)          ABE trebuie să facă distincţie între gradele relative de
risc exprimate în fiecare evaluare;
(b)          ABE trebuie să ia în considerare factori cantitativi, precum
ratele de nerambursare și/sau de pierdere și performanța
istorică a evaluărilor creditului efectuate de fiecare
instituție externă de evaluare a creditului pentru diferite clase de
active;
(c)          ABE trebuie să ia în considerare factori calitativi, precum gama
de tranzacții evaluate de instituția externă de evaluare a
creditului, metodologia utilizată de aceasta şi semnificaţia
evaluărilor creditului pe care le efectuează, şi anume, în
special, dacă acestea se bazează pe pierderea aşteptată sau
pe prima pierdere în EUR (first Euro loss);
(d)          ABE trebuie să urmărească asigurarea faptului că
pozițiile din securitizare cărora le este aplicată aceeași
pondere de risc pe baza evaluărilor creditului efectuate de
instituții externe de evaluare a creditului eligibile sunt supuse unor
grade de risc de credit echivalente. După
caz, ABE trebuie să ia în considerare posibilitatea modificării
deciziei sale privind gradul de calitate a creditului cu care trebuie
asociată o anumită evaluare a creditului.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare, până la 1 ianuarie 2014.
Competența de a adopta standardele
tehnice de punere în aplicare menționate la primul paragraf este
conferită Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la
articolul 15 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Capitolul 6
Riscul de credit al contrapartidei
Secțiunea 1
Definiții
Articolul 266
Determinarea valorii expunerii
1.
O instituție trebuie să determine
valoarea expunerii instrumentelor financiare derivate enumerate în anexa II în
conformitate cu prezentul capitol.
2.
O instituție poate să determine valoarea
expunerii tranzacţiilor de răscumpărare, a operaţiunilor de
dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, a tranzacțiilor cu
termen lung de decontare și a tranzacțiilor de creditare în
marjă în conformitate cu prezentul capitol, în loc să utilizeze
dispoziţiile capitolului 4.
Articolul 267
Definiții
În sensul prezentului capitol și al
titlului VI, se aplică următoarele definiții:
termeni generali
(1)
„risc de credit al contrapartidei” (denumit în continuare „CCR”) înseamnă riscul
ca o contrapartidă la o tranzacție să intre în stare de
nerambursare înainte de decontarea finală a fluxurilor de numerar aferente
tranzacției;
tipuri
de tranzacții
(2)
„tranzacții cu termen lung de decontare”
înseamnă tranzacții în care o contrapartidă se angajează
să livreze un titlu, o marfă sau o sumă în valută contra
numerar, alte instrumente financiare sau mărfuri, sau invers, la o dată de decontare sau de
livrare, specificată prin contract, care depăşeşte durata
standard pe piață pentru acest tip particular de tranzacție sau
cinci zile lucrătoare de la data la care instituția a intrat în
tranzacție, dacă această a doua durată este mai
scurtă;
(3)
„tranzacții de creditare în marjă”
înseamnă tranzacții în care o instituție acordă credit în
legătură cu achiziţionarea, vânzarea, deținerea sau
tranzacționarea de titluri. Tranzacțiile
de creditare în marjă nu includ alte împrumuturi care sunt acoperite cu
garanţii reale sub formă de titluri;
seturi
de compensare, seturi de acoperire a riscului și termeni conecşi
(4)
„set de compensare” înseamnă un grup de
tranzacții între o instituție și o singură
contrapartidă, care face obiectul unui acord de compensare bilaterală
executoriu din punct de vedere juridic şi recunoscut în conformitate cu
secțiunea 7 și cu capitolul 4;
Orice
tranzacție care nu face obiectul unui acord de compensare bilaterală
executoriu din punct de vedere juridic şi recunoscut în conformitate cu
secţiunea 7 trebuie tratată ca fiind ea însăși un set de
compensare în sensul prezentului capitol;
În
cadrul metodei modelului intern prevăzută în secțiunea 6, toate
seturile de compensare cu o singură contrapartidă pot fi tratate ca
un singur set de compensare, dacă valorile de piață simulate
negative ale fiecărui set de compensare sunt stabilite la 0 în estimarea
expunerii așteptate (denumită în continuare „EE”);
(5)
„poziție de risc” înseamnă o valoare de
risc care este atribuită unei tranzacții, pe baza unui algoritm
predeterminat, în cadrul metodei standardizate prevăzute în secţiunea
5;
(6)
„set de acoperire a riscului” înseamnă un grup
de poziții de risc care rezultă din tranzacțiile din cadrul unui
singur set de compensare şi în cazul cărora numai soldul este
utilizat pentru determinarea valorii expunerii în cadrul metodei standardizate
prevăzute în secțiunea 5;
(7)
„contract în marjă” înseamnă un acord,
sau dispozițiile unui acord, conform căruia o contrapartidă
trebuie să furnizeze garanții reale unei a doua contrapartide, atunci
când o expunere a celei de-a doua contrapartide față de prima
contrapartidă depășește un nivel specificat;
(8)
„prag de marjă” înseamnă cea mai mare
valoare pe care o poate atinge o expunere în curs, înainte ca o parte să
aibă dreptul să solicite garanții reale;
(9)
„perioadă de risc de marjă” înseamnă
perioada de timp de la ultimul schimb de garanții reale care acoperă
un set de compensare de tranzacții cu o contrapartidă aflată în
stare de nerambursare până la momentul la care tranzacțiile sunt
închise și riscul de piață rezultat face obiectul unei noi
acoperiri;
(10)
„scadență efectivă conform metodei
modelului intern pentru un set de compensare cu scadența mai mare de un
an” înseamnă raportul dintre suma expunerilor așteptate pe durata de
viață a tranzacțiilor din setul de compensare, actualizată
cu rata randamentului fără risc, și suma expunerilor
așteptate pe durata unui an în același set de compensare,
actualizată cu rata randamentului fără risc.
Scadența
efectivă poate fi ajustată pentru a ține seama de riscul de
reînnoire, prin înlocuirea expunerii așteptate cu expunerea
așteptată efectivă pentru orizonturi de previzionare mai mici de
un an;
(11)
„compensare între produse diferite” înseamnă
includerea, în același set de compensare, a unor tranzacții privind
categorii diferite de produse, în conformitate cu normele de compensare între
produse diferite, stabilite în prezentul capitol;
(12)
„valoarea de piață curentă”
(denumită în continuare „VPC”) în sensul secțiunii 5 înseamnă
valoarea de piață netă a portofoliului de tranzacții din
cadrul unui set de compensare, la calculul valorii de piață curente
fiind utilizate atât valorile de piață pozitive, cât și cele
negative;
distribuții
(13)
„distribuția valorilor de piață”
înseamnă distribuția de probabilitate previzionată a valorilor
de piață nete ale tranzacțiilor din cadrul unui set de
compensare la o dată viitoare (orizont de previzionare), pe baza valorilor
de piață realizate ale tranzacțiilor respective la data
previzionării;
(14)
„distribuția expunerilor” înseamnă
distribuția de probabilitate previzionată a valorilor de
piață, care se obține dacă valorile de piață nete
negative previzionate se stabilesc la 0;
(15)
„distribuția neutră la risc”
înseamnă o distribuție a valorilor de piață sau a
expunerilor pe o perioadă de timp viitoare, calculată pe baza
valorilor de piață implicite, precum volatilitățile implicite;
(16)
„distribuție efectivă” înseamnă o
distribuție a valorilor de piață sau a expunerilor pe o
perioadă de timp viitoare, calculată pe baza valorilor istorice sau
realizate, precum volatilitățile calculate pe baza variațiilor
înregistrate în trecut ale prețurilor sau ratelor;
măsurări
și ajustări ale expunerii
(17)
„expunere curentă” este valoarea mai mare
dintre zero și valoarea de piață a unei tranzacții sau a
unui portofoliu de tranzacții din cadrul unui set de compensare cu o
contrapartidă, care s-ar pierde prin intrarea contrapartidei în stare de
nerambursare, presupunând că valoarea tranzacțiilor respective nu
poate fi recuperată, nici parțial, în caz de insolvență sau
de lichidare;
(18)
„expunere maximă” înseamnă o
percentilă superioară a distribuției expunerilor la o
anumită dată viitoare, anterioară datei scadenței
tranzacției cu cea mai lungă durată din setul de compensare;
(19)
„expunere așteptată” (denumită în
continuare „EA”) înseamnă media distribuției expunerilor, la o
anumită dată viitoare, înainte de data scadenței
tranzacției cu cea mai lungă durată din setul de compensare;
(20)
„expunere așteptată efectivă la o
dată specifică” (denumită în continuare „EA efectivă”) este
valoarea mai mare dintre expunerea așteptată la data specifică
respectivă și expunerea așteptată efectivă la data
anterioară;
(21)
„expunerea pozitivă așteptată”
(denumită în continuare „EPA”) înseamnă media ponderată în timp
a expunerilor așteptate, în care ponderile sunt proporțiile din
întreaga perioadă de timp care corespund fiecărei expuneri așteptate;

La
calculul cerinței de fonduri proprii, instituțiile utilizează
media pe primul an sau, dacă toate contractele din setul de compensare
ajung la scadență în mai puțin de un an, pe durata contractului
cu cea mai mare scadență din setul de compensare.
(22)
„expunerea pozitivă așteptată
efectivă” (denumită în continuare „EPA efectivă”) înseamnă
media ponderată a expunerilor așteptate efective pe primul an al unui
set de compensare sau, dacă toate contractele din setul de compensare
ajung la scadență în mai puțin de un an, pe durata contractului
cu cea mai mare scadență din setul de compensare, în care ponderile
sunt proporțiile din întreaga perioadă de timp care corespund
fiecărei expuneri așteptate;
riscuri
asociate riscului de credit al contrapartidei
(23)
„risc de reînnoire” înseamnă măsura în
care expunerea pozitivă așteptată este subestimată, atunci
când se prevede că tranzacțiile viitoare cu o contrapartidă se
vor desfășura în mod continuu;
Expunerea
suplimentară generată de aceste tranzacții viitoare nu se
include în calculul expunerii pozitive așteptate;
(24)
„contrapartidă” în sensul secțiunii 7
înseamnă orice persoană juridică sau fizică care
participă la un acord de compensare și are capacitatea
contractuală necesară în acest sens;
(25)
„acord de compensare contractuală între
produse diferite” înseamnă un acord contractual bilateral între o
instituție și o contrapartidă, care creează o
obligație juridică unică (pe baza compensării
tranzacțiilor incluse) ce acoperă toate acordurile-cadru bilaterale
și toate tranzacțiile privind diferite categorii de produse, incluse
în acest acord;
În sensul prezentei definiții, „categorii
diferite de produse” înseamnă:
(a)     tranzacţii de răscumpărare, operaţiuni de dare
și luare de titluri și mărfuri cu împrumut;
(b)     tranzacții de creditare în marjă;
(c)     contractele enumerate în anexa II;
(26)
„segment de plată” înseamnă plata
convenită la o tranzacție pe o piață nereglementată cu
un instrument financiar derivat, care are un profil de risc liniar şi
prevede schimbul unui instrument financiar contra unei plăți.
În cazul tranzacțiilor care prevăd
schimbul unei plăţi contra altei plăţi, aceste două
segmente de plată constau în plăți brute convenite prin
contract, incluzând valoarea noțională a tranzacției.
Secțiunea 2
Metode
de calcul al valorii expunerii
Articolul 268
Metode de calcul al valorii expunerii
1.
Instituțiile determină valoarea expunerii
pentru contractele enumerate în anexa II, pe baza uneia din metodele
prevăzute în secțiunile 3 – 6, în conformitate cu prezentul
articol.
O instituție care nu este eligibilă
pentru tratamentul prevăzut la articolul 89 nu trebuie să utilizeze
metoda expunerii inițiale. O
instituție nu trebuie să utilizeze metoda expunerii inițiale
pentru a determina valoarea expunerii pentru contractele enumerate la punctul 3
din anexa II.
Un grup de instituții poate utiliza în mod
permanent metodele prevăzute în secțiunile 3 – 6,
combinate. O singură
instituție nu trebuie să utilizeze metoda marcării la
piață și metoda expunerii inițiale combinate, cu
excepția cazului în care una din metode este utilizată pentru
cazurile prevăzute la articolul 276 alineatul (6).
2.
Dacă obține aprobarea
autorităților competente în conformitate cu articolul 277 alineatele
(1) și (2), o instituție poate determina valoarea expunerii pentru
următoarele elemente, utilizând metoda modelului intern
prevăzută în secțiunea 6:
(a)     contractele enumerate în anexa II;
(b)     tranzacțiile de răscumpărare;
(c)     operaţiunile de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu
împrumut;
(d)     tranzacțiile de creditare în marjă;
(e)     tranzacțiile cu termen lung de decontare.
3.
Dacă o instituție
achiziționează protecție prin intermediul unui instrument
financiar derivat de credit pentru a acoperi o expunere din afara portofoliului
de tranzacționare sau o expunere la riscul de credit al contrapartidei,
aceasta poate calcula cerința de fonduri proprii pentru expunerea
acoperită în conformitate:
(a)     fie cu articolele 228 - 231;
(b)     fie cu articolul 148 alineatul (3) sau cu articolul 179, dacă
aprobarea a fost acordată în conformitate cu articolul 138.
Valoarea expunerii la riscul de credit al
contrapartidei aferent acestor instrumente financiare derivate de credit este
zero, cu excepția cazului în care o instituție aplică abordarea
prevăzută la articolul 293 alineatul (2) la litera (h) punctul (ii).
4.
Fără a aduce atingere alineatului (3), o
instituție poate decide să includă, în mod consecvent, în
calculul cerințelor de fonduri proprii pentru riscul de credit al
contrapartidei toate instrumentele financiare derivate de credit care nu sunt
incluse în portofoliul de tranzacționare și sunt achiziționate
ca protecție pentru acoperirea unei expuneri din afara portofoliului de
tranzacționare sau a unei expuneri la riscul de credit al contrapartidei,
dacă protecția creditului este recunoscută în temeiul
prezentului regulament.
5.
Dacă instrumentele de tip credit default swap
vândute de o instituție sunt tratate de aceasta ca protecție a
creditului furnizată și fac obiectul unei cerințe de fonduri
proprii pentru riscul de credit al suportului la întreaga valoare
noțională, valoarea expunerii acestor instrumente la riscul de credit
al contrapartidei în afara portofoliului de tranzacționare este zero.
6.
În cadrul tuturor metodelor prevăzute în
secțiunile 3 - 6, valoarea expunerii pentru o anumită
contrapartidă este egală cu suma valorilor expunerilor calculate
pentru fiecare set de compensare cu contrapartida respectivă.
Dacă o instituție calculează, în
conformitate cu capitolul 2, valorile ponderate la risc ale expunerilor care
rezultă din instrumente financiare derivate OTC, valoarea expunerii pentru
un anumit set de compensare a instrumentelor financiare derivate OTC enumerate
în anexa II, calculată în conformitate cu prezentul capitol, este valoarea
mai mare dintre zero și diferența dintre suma valorilor expunerilor
pentru toate seturile de compensare cu contrapartida și suma valorilor CVA
pentru contrapartida respectivă, care este recunoscută de
instituție ca fiind o reducere suportată a valorii contabile.
7.
Instituțiile determină valoarea expunerii
pentru expunerile care rezultă din tranzacții cu termen lung de
decontare prin oricare din metodele prevăzute în secțiunile
3 - 6, indiferent de metoda aleasă pentru a trata instrumentele
financiare derivate OTC și tranzacțiile de răscumpărare,
operațiunile de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut
și tranzacțiile de creditare în marjă. La calculul cerințelor de fonduri proprii pentru tranzacțiile
cu termen lung de decontare, o instituție care utilizează abordarea
prevăzută în capitolul 3 poate atribui ponderi de risc în cadrul
abordării prevăzute în capitolul 2, în mod permanent și
indiferent de importanța acestor poziții.
8.
În cazul metodelor prevăzute în
secțiunile 3 și 4, instituția trebuie să adopte o
metodologie coerentă pentru determinarea valorii noționale și
trebuie să se asigure că valoarea noțională care este
luată în considerare constituie un indicator adecvat pentru riscul inerent
contractului. În cazul în care
contractul prevede o multiplicare a fluxurilor de numerar, valoarea noțională
trebuie ajustată de instituție pentru a ține seama de efectele
multiplicării asupra structurii de risc a contractului respectiv.
Secțiunea 3
Metoda
marcării la piață
Articolul 269
Metoda marcării la piață
1.
Pentru a determina costul de înlocuire curent al
tuturor contractelor cu valori pozitive, instituțiile trebuie să
ataşeze contractelor valorile de piață curente.
2.
Pentru a determina expunerea de credit viitoare
potențială, instituțiile trebuie să înmulţească
valorile noționale sau valorile suport, după caz, cu procentele din
tabelul 1, în conformitate cu următoarele principii:
(a)     contractele care nu se încadrează în una din cele cinci categorii
indicate în tabelul 1, se tratează ca fiind contracte pe mărfuri,
altele decât metalele prețioase;
(b)     în cazul contractelor care implică schimburi multiple ale
principalului, procentele se înmulţesc cu numărul de plăți
care mai rămân de efectuat conform contractului;
(c)     în cazul contractelor care sunt structurate astfel încât expunerile
rămase să fie regularizate după anumite date de plată
specificate și ai căror termeni sunt revizuiţi astfel încât
valoarea de piață a contractului să fie zero la datele
specificate respective, scadenţa reziduală este egală perioada
de timp rămasă până la data următoarei revizuiri a
termenilor. În cazul contractelor pe
rata dobânzii care îndeplinesc criteriile de mai sus și au o
scadenţă reziduală mai mare de un an, procentul nu trebuie
să fie mai mic de 0,5 %.
 Tabelul 1
 Scadenţă reziduală || Contracte pe rata dobânzii || Contracte pe cursul de schimb și pe aur || Contracte pe titluri de capital || Contracte pe metale prețioase, cu excepția aurului || Contracte pe mărfuri, altele decât metalele prețioase
 Mai mică sau egală cu un an || 0 % || 1 % || 6 % || 7 % || 10 %
 Mai mare de un an dar mai mică sau egală cu cinci ani || 0.5 % || 5 % || 8 % || 7 % || 12 %
 Mai mare de cinci ani || 1.5 % || 7.5 % || 10 % || 8 % || 15 %
3.
În cazul contractelor pe mărfuri, altele decât
aurul, menționate la punctul 3 din anexa II, ca alternativă la
aplicarea procentelor din tabelul 1, o instituție poate să aplice
procentele din tabelul 2, cu condiția să utilizeze pentru contractele
respective abordarea extinsă pe benzi de scadenţă
prevăzută la articolul 350.
 Tabelul 2
 Scadenţă reziduală || Metale prețioase (cu excepţia aurului) || Metale de bază || Produse agricole (perisabile) || Altele, inclusiv produse energetice
 Mai mică sau egală cu un an || 2 % || 2,5 % || 3 % || 4 %
 Mai mare de un an dar mai mică sau egală cu cinci ani || 5 % || 4 % || 5 % || 6 %
 Mai mare de cinci ani || 7,5 % || 8 % || 9 % || 10 %
4.
Suma dintre costul de înlocuire curent și
expunerea de credit viitoare potențială este valoarea expunerii.
Secțiunea 4
Metoda
expunerii inițiale
Articolul 270
Metoda expunerii inițiale
1.
Valoarea expunerii este valoarea
noțională a fiecărui instrument, înmulțită cu
procentele indicate în tabelul 3.
 Tabelul 3
 Scadența inițială || Contracte pe rata dobânzii || Contracte pe cursul de schimb și pe aur
 Mai mică sau egală cu un an || 0,5 % || 2 %
 Mai mare de un an, dar mai mică sau egală cu doi ani || 1 % || 5 %
 Adaos pentru fiecare an în plus || 1 % || 3 %
2.
Pentru calcularea valorii expunerii contractelor pe
rata dobânzii, o instituție poate decide să utilizeze fie
scadența iniţială, fie scadenţa reziduală.
Secțiunea 5
Metoda
standardizată
Articolul 271
Metoda standardizată
1.
Instituțiile pot utiliza metoda
standardizată (denumită în continuare „MS”) numai pentru a calcula
valoarea expunerii pentru instrumentele financiare derivate OTC și pentru
tranzacțiile cu termen lung de decontare.
2.
Atunci când aplică metoda standardizată,
instituțiile calculează valoarea expunerii separat pentru fiecare set
de compensare, deducând garanțiile reale, după cum urmează:
unde:
CMV = valoarea de piață curentă a
portofoliului de tranzacții din cadrul setului de compensare cu o
contrapartidă, înainte de deducerea garanțiilor reale, unde:
unde:
CMVi = valoarea de piață
curentă a tranzacției i;
CMC = valoarea de piață curentă a
garanțiilor reale atribuite setului de compensare, unde:
unde:
CMCl =
valoarea de piață curentă a garanției reale l;
i =      indicele care desemnează
tranzacția;
l =      indicele care desemnează
garanția reală;
j =     indicele care desemnează categoria
setului de acoperire a riscului;
În acest sens, seturile de acoperire a riscului
corespund factorilor de risc pentru care pozițiile de risc de semn opus
pot fi compensate pentru a obţine o poziție de risc netă, pe
care să se bazeze măsurarea expunerii;
RPTij =
poziția de risc care rezultă din tranzacția i în raport cu setul
de acoperire a riscului j;
RPClj =
poziția de risc care rezultă din garanția reală l în raport
cu setul de acoperire a riscului j;
CCRMj = multiplicatorul riscului de credit al contrapartidei indicat în
tabelul 5, în raport cu setul de acoperire a riscului j;
β =     1,4.
3.
În scopul calculului prevăzut la alineatul
(2):
(a)     garanția reală eligibilă primită de la o
contrapartidă are semn pozitiv, iar garanția reală
furnizată unei contrapartide are semn negativ;
(b)     numai garanțiile reale eligibile în temeiul articolului 193
alineatul (2) și al articolului 232 sunt utilizate în cadrul metodei
standardizate;
(c)     o instituție poate să nu țină seama de riscul de
rată a dobânzii aferent segmentelor de plată cu scadența
reziduală mai mică de un an;
(d)     o instituție poate trata tranzacțiile care constau din
două segmente de plată denominate în aceeași monedă ca
fiind o singură tranzacție agregată. Tratamentul segmentelor de plată se aplică tranzacției
agregate.
Articolul 272
Tranzacții cu profil de risc liniar
1.
Instituțiile pun tranzacțiile cu profil
de risc liniar în corespondenţă cu pozițiile de risc în
conformitate cu următoarele dispoziții:
(a)     tranzacțiile cu profil de risc liniar având ca instrumente
financiare suport titluri de capital (inclusiv indici ai titlurilor de
capital), aur, alte metale prețioase sau alte mărfuri sunt puse în
corespondență cu o poziție de risc pe titlurile de capital
respective (sau pe indicii titlurilor de capital) sau pe mărfurile
respective şi cu o poziţie de risc de rată a dobânzii pentru
segmentul de plată;
(b)     tranzacțiile cu profil de risc liniar având ca instrument
financiar suport un titlu de creanță sunt puse în
corespondență cu o poziție de risc de rată a dobânzii
pentru titlul de creanță și cu o altă poziție de risc
de rata dobânzii pentru segmentul de plată;
(c)     tranzacțiile cu profil de risc liniar care prevăd schimbul
unei plăți contra altei plăți, inclusiv contractele forward
pe cursul de schimb, sunt puse în corespondență cu o poziție de
risc de rată a dobânzii pentru fiecare segment de plată.
Dacă, în cadrul unei tranzacții
menționate la literele (a), (b) sau (c), un segment de plată sau
titlul de creanță suport sunt denominate în valută, segmentul de
plată sau instrumentul financiar suport respectiv sunt, de asemenea, puse
în corespondență cu o poziție de risc pe aceeaşi valută.
2.
În sensul alineatului (1), dimensiunea unei poziții
de risc care rezultă dintr-o tranzacție cu profil de risc liniar este
valoarea noțională efectivă (prețul de piață
înmulțit cu cantitatea) a instrumentelor financiare sau a mărfurilor
suport, cu excepția titlurilor de creanță, convertită în
moneda națională a instituției prin înmulțire cu cursul de
schimb respectiv.
3.
În cazul titlurilor de creanță și al
segmentelor de plată, dimensiunea poziției de risc este valoarea
noțională efectivă a plăților brute rămase de
efectuat (inclusiv valoarea noțională) convertită în moneda
naţională a statului membru în care instituția îşi are
sediul şi înmulţită cu durata modificată a titlului de
creanță sau a segmentului de plată, după caz.
4.
Dimensiunea unei poziții de risc care provine
dintr-un instrument de tip credit default swap este valoarea
noțională a titlului de creanță de referință,
înmulţită cu scadența reziduală a instrumentului de tip
credit default swap.
Articolul 273
Tranzacții cu profil de risc neliniar
1.
Instituțiile determină dimensiunea
pozițiilor de risc pentru tranzacțiile cu profil de risc neliniar în
conformitate cu următoarele alineate.
2.
Dimensiunea unei poziții de risc care provine
dintr-un instrument financiar derivat OTC având un profil de risc neliniar,
inclusiv din opțiuni și instrumente de tip swaption, al cărui
instrument financiar suport nu este un titlu de creanţă, este
egală cu echivalentul delta al valorii noționale efective a
instrumentului financiar suport al tranzacției în conformitate cu
articolul 274 alineatul (1).
3.
Dimensiunea unei poziții de risc care provine
dintr-un instrument financiar derivat OTC având un profil de risc neliniar,
inclusiv din opțiuni și instrumente de tip swaption, al cărui
instrument financiar suport este un titlu de creanță sau un segment
de plată, este egală cu echivalentul delta al valorii noționale
efective a instrumentului financiar sau a segmentului de plată,
înmulţit cu durata modificată a titlului de creanță, sau a
segmentului de plată, după caz.
4.
Pentru determinarea pozițiilor de risc,
instituțiile tratează garanțiile reale după cum
urmează:
(a)     garanția reală primită de la o contrapartidă se
tratează ca o creanță asupra contrapartidei provenind dintr-un
instrument financiar derivat (poziție lungă), care este scadentă
în ziua determinării;
(b)     garanția furnizată contrapartidei se tratează ca o
obligație față de contrapartidă (poziție scurtă),
care este scadentă în ziua determinării.
Articolul 274
Calculul pozițiilor de risc
1.
O instituție determină dimensiunea
și semnul unei poziții de risc după cum urmează:
(a)     pentru toate instrumentele, altele decât titlurile de
creanță:
(i)      ca valoare noțională efectivă, în cazul unei
tranzacții cu profil de risc liniar;
(ii)      ca echivalent delta al valorii noţionale, , în cazul unei tranzacţii cu profil de risc
neliniar,
unde:
Pref = prețul instrumentului
suport, exprimat în moneda de referință;
V = valoarea instrumentului financiar (în cazul
unei opțiuni, valoarea este prețul opțiunii);
p = prețul instrumentului suport, exprimat în
aceeași monedă ca V;
(b)     pentru titlurile de creanță și pentru segmentele de
plată ale tuturor tranzacțiilor:
(i)      ca valoare
noțională efectivă înmulţită cu durata
modificată, în cazul unei tranzacții cu profil de risc liniar;
(ii)      ca
echivalent delta al valorii noționale înmulţit cu durata modificată,
, în cazul unei
tranzacții cu profil de risc neliniar,
unde:
V = valoarea instrumentului financiar (în cazul
unei opțiuni, valoarea este prețul opțiunii);
r = nivelul ratei dobânzii.
Dacă V este denominată în altă
monedă decât moneda de referință, instrumentul financiar derivat
se converteşte în moneda de referință prin înmulțire cu
cursul de schimb respectiv.
2.
În scopul aplicării formulelor de la alineatul
(1), instituțiile grupează pozițiile de risc în seturi de
acoperire a riscului. Valoarea absolută
a sumei pozițiilor de risc rezultate se calculează pentru fiecare set
de acoperire a riscului. Rezultatul
acestui calcul este poziția de risc netă, iar aceasta se
calculează, în scopul alineatului (1), după cum urmează:
.
Articolul 275
Poziții de risc de rată a dobânzii
1.
Pentru a calcula poziţiile de risc de
rată a dobânzii, instituțiile aplică următoarele
dispoziții.
2.
Pozițiile de risc de rată a dobânzii care
provin din:
(a)     depozite în numerar primite de la contrapartidă drept
garanție reală;
(b)     segmente de plată;
(c)     titluri de creanță suport,
şi cărora, în fiecare caz, li se
aplică o cerință de capital mai mică sau egală cu
1,60 % în conformitate cu tabelul 1 de la articolul 325 sunt atribuite de
către instituții unuia din cele șase seturi de acoperire a
riscului pentru fiecare monedă, prevăzute în tabelul 4.
 Tabelul 4
   || Rate ale dobânzii de referință guvernamentale || Rate ale dobânzii de referință neguvernamentale
 Scadența   || < 1 an > 1 ≤ 5 ani > 5 ani || < 1 an > 1 ≤ 5 ani > 5 ani
3.
Pentru pozițiile de risc de rată a
dobânzii care provin din titluri de creanță suport sau din segmente
de plată pentru care rata dobânzii este legată de o rată a
dobânzii de referință care reprezintă un nivel general al
ratelor de dobândă de pe piață, maturitatea reziduală este
durata de timp până la următoarea reajustare a ratei dobânzii. În toate celelalte cazuri, scadenţa
reziduală este durata de viață rămasă a titlului de
creanță suport sau, în cazul unui segment de plată, durata de
viață rămasă a tranzacției.
Articolul 276
Seturi de acoperire a riscului
1.
Instituțiile stabilesc seturi de acoperire a
riscului în conformitate cu alineatele (2) - (5).
2.
Pentru fiecare emitent al unui titlu de
creanță de referință care este suportul unui instrument de
tip credit default swap există un set de acoperire a riscului.
Instrumentele de tip nth-to-default credit default
swap pentru un ansamblu se tratează după cum urmează:
(a)     dimensiunea unei poziții de risc pe un titlul de creanță
de referință dintr-un ansamblu, care este suportul unui instrument de
tip nth-to-default credit default swap, este valoarea noțională
efectivă a titlului de creanță de referință,
înmulțită cu durata modificată a instrumentului financiar
derivat de tip nth-to-default legată de o schimbare a marjei de credit a titlului
de creanță de referință;
(b)     pentru fiecare titlu de creanță de referință
dintr-un ansamblu, care este suportul unui instrument de tip nth-to-default
credit default swap dat, există un set de acoperire a riscului; Pozițiile de risc care provin din diferite
instrumente de tip nth-to-default credit default swap nu se includ în
acelaşi set de acoperire a riscului;
(c)     multiplicatorul riscului de credit al contrapartidei aplicabil
fiecărui set de acoperire a riscului creat pentru unul din titlurile de creanță
de referință ale unui instrument financiar derivat de tip
nth-to-default este următorul:
(i) 0,3% pentru titlurile de creanță de
referință care au o evaluare a creditului efectuată de o
instituţie externă de evaluare a creditului recunoscută, echivalentă
cu gradul 1 – 3 de calitate a creditului ;
(ii) 0,6 % pentru alte titluri de
creanţă.
3.
Pentru pozițiile de risc de rată a
dobânzii care provin din:
(a)     depozite în numerar furnizate unei contrapartide drept garanție
reală, atunci când contrapartida respectivă nu are obligaţii de
plată cu risc specific scăzut restante;
(b)     titluri de creanță suport,
şi cărora li se aplică o
cerință de capital mai mare de 1,60 % în conformitate cu tabelul 1 de
la articolul 325, există un grup de acoperire a riscului pentru fiecare
emitent.
Atunci când un segment de plată reproduce un
astfel de titlu de creanță, există, de asemenea, un set de
acoperire a riscului pentru fiecare emitent al titlului de creanță de
referință.
O instituție poate atribui aceluiași set
de acoperire a riscului pozițiile de risc care provin din titlurile de
creanță ale unui anumit emitent sau din titlurile de
creanță de referință ale aceluiași emitent care sunt
reproduse de segmente de plată sau sunt suportul unui instrument de tip
credit default swap.
4.
Instrumentele financiare suport, altele decât
titlurile de creanță, se atribuie aceluiaşi set de acoperire a
riscului numai dacă sunt instrumente identice sau similare. În toate celelalte cazuri, acestea se atribuie
unor seturi de acoperire a riscului diferite.
Pentru scopul prezentului alineat,
instituțiile stabilesc dacă instrumentele suport sunt similare, în
conformitate cu următoarele principii:
(a)     pentru titlurile de capital, instrumentele suport sunt similare
dacă sunt emise de același emitent. Un indice al titlurilor de capital se tratează ca un emitent
distinct;
(b)     pentru metalele prețioase, instrumentele suport similare sunt cele
pe acelaşi metal. Un indice al metalelor prețioase se tratează
ca metal prețios distinct;
(c)     pentru energia electrică, instrumentele suport sunt similare
dacă drepturile și obligațiile de livrare se referă la
aceeași perioadă de vârf de sarcină sau din afara vârfului de
sarcină, din oricare interval de 24 de ore;
(d)     pentru mărfuri, instrumentele suport similare sunt cele pe
aceeaşi marfă. Un indice al
mărfurilor se tratează ca marfă distinctă.
5.
Multiplicatorii riscului de credit al
contrapartidei (denumiţi în continuare „CCRM”) pentru diferitele categorii
de seturi de acoperire a riscului sunt indicați în tabelul următor:
 Tabelul 5
   || Categorii de seturi de acoperire a riscului || CCRM
 1. || Ratele dobânzii || 0,2 %
 2. || Ratele dobânzii pentru pozițiile de risc provenind dintr-un titlu de creanță de referință care este suport al unui instrument de tip credit default swap și căruia i se aplică o cerință de capital mai mică sau egală cu 1,60 % în conformitate cu tabelul 1 din titlul IV capitolul 2 || 0,3 %
 3. || Ratele dobânzii pentru poziții de risc provenind dintr-un titlu de creanță sau dintr-un titlu de creanță de referință căruia i se aplică o cerință de capital mai mare de 1,60 % în conformitate cu tabelul 1 din titlul IV capitolul 2 || 0,6 %
 4. || Cursuri de schimb || 2,5 %
 5. || Energie electrică || 4 %
 6. || Aur || 5 %
 7. || Titluri de capital || 7 %
 8. || Metale prețioase (altele decât aurul) || 8,5 %
 9. || Alte mărfuri (cu excepția metalelor prețioase și a energiei electrice) || 10 %
 10. || Instrumente suport ale instrumentelor financiare derivate OTC, care nu sunt incluse în categoriile de mai sus || 10 %
Instrumentele suport ale instrumentelor financiare
derivate OTC, menționate la punctul 10 din tabelul 5, se atribuie unor
seturi de acoperire a riscului distincte pentru fiecare categorie de instrument
suport.
6.
Pentru tranzacțiile cu profil de risc neliniar
sau pentru segmentele de plată și tranzacțiile care au ca suport
titluri de creanță, pentru care instituția nu poate determina
delta sau durata modificată, după caz, cu ajutorul unui model aprobat
de autoritatea competentă în scopul calculării cerințelor de
fonduri proprii pentru riscul de piață, autoritatea competentă
trebuie fie să determine, în mod prudent, dimensiunea pozițiilor de
risc și multiplicatorii CCRMj aplicabili, fie să solicite
instituției să utilizeze metoda prevăzută în secțiunea
3. Compensarea nu este recunoscută (respectiv, valoarea expunerii se
calculează ca în cazul unui set de compensare care cuprinde numai o
tranzacție).
7.
O instituție trebuie să dispună de
proceduri interne pentru a verifica dacă, înainte de includerea unei
tranzacții într-un set de acoperire a riscului, aceasta este
acoperită de un contract de compensare executoriu din punct de vedere
juridic care îndeplinește cerințele stabilite în secțiunea 7.
8.
O instituție care utilizează
garanții reale pentru a diminua riscul de credit al contrapartidei trebuie
să dispună de proceduri interne pentru a verifica dacă, înainte
de recunoașterea efectului garanțiilor reale în calculele sale,
garanțiile reale respectă cerințele de securitate juridică
stabilite în capitolul 4.
Secțiunea 6
Metoda
modelului intern
Articolul 277
Metoda modelului intern
1.
Dacă autoritățile competente
consideră că cerința prevăzută la alineatul (2) a fost
îndeplinită de o instituție, acestea permit instituției
respective să utilizeze metoda modelului intern (IMM) pentru a calcula
valoarea expunerii pentru oricare din următoarele tranzacții:
(a)     tranzacțiile menţionate la articolul 268 alineatul (2) litera
(a);
(b)     tranzacțiile menţionate la articolul 268 alineatul (2)
literele (b), (c) și (d);
(c)     tranzacțiile menţionate la articolul 268 alineatul (2)
literele (a) – (d)
Dacă o instituție a primit aprobarea de
a utiliza metoda modelului intern pentru a calcula valoarea expunerii pentru
oricare din tranzacţiile menționate la paragraful precedent literele
(a) - (c), aceasta poate, de asemenea, să utilizeze metoda
modelului intern pentru tranzacțiile menţionate la articolul 268
alineatul (2) litera (e).
Fără a aduce atingere articolului 268
alineatul (1) al treilea paragraf, o instituție poate decide să nu
aplice această metodă pentru expunerile care sunt nesemnificative în
ceea ce privește dimensiunea și riscul. Într-un astfel de caz, instituția aplică acestor expuneri una
din metodele prevăzute în secţiunile 3 - 5.
2.
Autoritățile competente permit unei
instituții să utilizeze metoda modelului intern pentru calculele
menționate la alineatul (1) numai dacă instituția a demonstrat
că îndeplinește cerințele stabilite în prezenta secțiune
şi dacă au verificat că sistemele de administrare a riscului de
credit al contrapartidei utilizate de instituție sunt solide și sunt
corect implementate.
3.
Autoritățile competente pot permite
instituțiilor, pentru o perioadă de timp limitată, să
aplice metoda modelului intern în mod secvențial pentru diferite tipuri de
tranzacții. În cursul
acestei perioade de aplicare secvenţială, instituțiile pot
utiliza metodele prevăzute în secțiunea 3 sau în secțiunea 5
pentru tipul de tranzacție pentru care nu utilizează metoda modelului
intern.
4.
Pentru toate tranzacțiile cu instrumente
financiare derivate OTC și pentru tranzacțiile cu termen lung de decontare,
pentru care nu a primit, în temeiul alineatului (1), aprobarea de a utiliza
metoda modelului intern, instituția utilizează metodele
prevăzute în secțiunea 3 sau în secțiunea 5.
În cadrul unui grup, aceste metode pot fi
utilizate în combinație în mod permanent. O instituție poate utiliza aceste metode în combinație numai
dacă una din ele este utilizată pentru cazurile prevăzute la
articolul 276 alineatul (6).
5.
O instituție care a primit, în temeiul
alineatului (1), aprobarea de a utiliza metoda modelului intern nu poate reveni
la utilizarea metodelor prevăzute în secțiunea 3 sau în
secțiunea 5, cu excepția cazului în care are aprobarea
autorităţii competente de a proceda astfel.
6.
Dacă o instituție încetează să
se conformeze cerințelor stabilite în prezenta secţiune, aceasta
notifică autoritatea competentă și îndeplineşte una din
următoarele acţiuni:

(a)      prezintă autorității competente
un plan pentru revenirea rapidă la conformitate;

(b)     demonstrează, într-un mod pe care autoritatea competentă îl
consideră satisfăcător, că efectul
neconformităţii este nesemnificativ.
Articolul 278
Valoarea expunerii
1.
Dacă o instituție a primit, în
conformitate cu articolul 277 alineatul (1), aprobarea de a utiliza metoda
modelului intern pentru a calcula valoarea expunerii pentru toate sau numai
pentru unele din tranzacţiile menționate la alineatul respectiv,
aceasta trebuie să măsoare valoarea expunerii tranzacțiilor
respective la nivelul setului de compensare.
Modelul utilizat de instituție în acest scop
trebuie:
(a)     să specifice distribuția previzionată a
modificărilor valorii de piață a setului de compensare, care pot
fi atribuite modificărilor concomitente ale variabilelor relevante ale
pieței, precum ratele dobânzii şi cursurile de schimb;
(b)     să calculeze valoarea expunerii pentru setul de compensare la
fiecare dată viitoare, pe baza modificărilor concomitente ale
variabilelor pieței.
2.
Pentru ca modelul să reflecte efectele
constituirii marjei, modelul valorii garanției reale trebuie să
îndeplinească cerințele referitoare la modelul IMM, cantitative,
calitative și privind datele, în conformitate cu prezenta secțiune,
iar instituția poate să includă în distribuțiile
previzionate a modificărilor valorii de piață a setului de
compensare numai garanțiile financiare eligibile definite la articolul 193
alineatul (2) și la articolul 232.
3.
Cerința de fonduri proprii pentru riscul de
credit al contrapartidei pentru expunerile la riscul de credit al
contrapartidei în cazul cărora o instituție aplică metoda
modelului intern trebuie să fie cea mai mare dintre următoarele
cerinţe:
(a)     cerința de fonduri proprii pentru aceste expuneri, calculată
pe baza expunerii pozitive așteptate efective, utilizând datele de
piață curente;
(b)     cerința de fonduri proprii pentru aceste expuneri, calculată
pe baza expunerii pozitive așteptate efective, utilizând o singură
calibrare a stresului (stress calibration) coerentă cu toate
expunerile la riscul de credit al contrapartidei în cazul cărora
instituţia aplică metoda modelului intern.
4.
Cu excepția contrapartidelor identificate ca
având un risc de corelare defavorabilă (Wrong-Way Risk) specific,
care se încadrează în domeniul de aplicare al articolului 285 alineatele
(4) și (5), instituțiile trebuie să calculeze valoarea expunerii
ca produs dintre alfa (α) şi expunerea pozitivă
aşteptată efectivă, după cum urmează:
unde:
α =     1,4, cu excepția cazului în care autoritățile competente
solicită o valoare α mai mare sau permit instituțiilor să
utilizeze estimările proprii în conformitate cu alineatul (9);
Expunerea pozitivă aşteptată
efectivă se calculează prin estimarea expunerii aşteptate (EEt)
ca expunere medie la o dată viitoare t, media fiind determinată pe
baza valorilor viitoare posibile ale factorilor de risc de piaţă
relevanţi.
Modelul estimează expunerea
aşteptată la o serie de date viitoare t1, t2, t3
etc.
5.
Expunerea aşteptată (EE) efectivă se
calculează prin recurență după cum urmează:
unde:
data curentă este t0;
EEt0 efectivă este egală cu
expunerea curentă.
6.
Expunerea pozitivă aşteptată efectivă
este expunerea aşteptată efectivă medie pe durata primului an al
expunerii viitoare. Dacă toate
contractele din setul de compensare ajung la scadență în mai
puţin de un an, expunerea pozitivă aşteptată este expunerea
aşteptată medie până la data la care toate contractele din setul
de compensare ajung la scadență. Expunerea pozitivă aşteptată efectivă se
calculează ca medie ponderată a expunerilor aşteptate efective:
unde ponderile  permit calculul
expunerii viitoare la date care nu sunt egal repartizate în timp.
7.
Instituţiile calculează
cuantificările expunerii aşteptate sau ale expunerii maxime pe baza
unei distribuții a expunerilor care ține seama de posibilitatea ca
expunerile să nu fie normal distribuite.
8.
O instituție poate utiliza o cuantificare a distribuţiei
calculată de model, care este mai prudentă decât produsul dintre
α și expunerea pozitivă aşteptată efectivă,
calculat în conformitate cu ecuația de la alineatul (4) pentru fiecare
contrapartidă.
9.
Fără a aduce atingere alineatului (4),
autoritățile competente pot permite instituțiilor să
utilizeze propriile estimări ale alfa, dacă:
(a)     alfa este egal cu raportul dintre capitalul intern rezultat în urma
unei simulări complete, pentru toate contrapartidele, a expunerii la
riscul de credit al contrapartidei (la numărător) și capitalul
intern bazat pe expunerea pozitivă aşteptată (la numitor);
(b)     la numitor, expunerea pozitivă aşteptată este
utilizată ca și când ar fi o sumă fixă rămasă de
rambursat.
Atunci când se estimează în conformitate cu
prezentul alineat, alfa nu trebuie să fie mai mic de 1,2.
10.
În scopul estimării alfa în conformitate cu
alineatul (9), o instituție trebuie să se asigure că
numărătorul și numitorul sunt calculaţi în mod coerent cu
metodologia de modelare, specificaţiile parametrilor și
compoziţia portofoliului. Abordarea
utilizată pentru a estima α trebuie să se bazeze pe abordarea
instituției în ceea ce priveşte capitalul intern, să fie bine
formalizată și să fie supusă unei validări
independente. În plus, o
instituție trebuie să-şi revizuiască estimările cu
privire la alfa cel puțin trimestrial și chiar mai frecvent în cazul
în care compoziţia portofoliului variază în timp. Instituția trebuie, de asemenea, să
evalueze riscul aferent modelului.
11.
O instituție trebuie să demonstreze,
într-un mod pe care autoritățile competente îl consideră
satisfăcător, că estimările sale interne cu privire la alfa
reflectă, la numărător, sursele semnificative ale
dependenței distribuției valorilor de piață ale
tranzacțiilor sau ale portofoliilor de tranzacții pentru toate
contrapartidele. Estimările
interne cu privire la α trebuie să țină seama de
granularitatea portofoliilor.
12.
La supravegherea utilizării estimărilor
în conformitate cu alineatul (9), autoritățile competente trebuie
să ţină seama de variația considerabilă a
estimărilor lui alfa care rezultă din potențialele
specificaţii eronate din modelele utilizate pentru numărător, în
special dacă există convexitate.
13.
După caz, volatilitățile și
corelările factorilor de risc de piață, utilizate în modelarea
comună a riscului de piață şi a riscului de credit, trebuie
să fie condiționate de factorul de risc de credit, pentru a reflecta
creșterile potențiale ale volatilității sau ale
corelării în cazul unui declin economic.
Articolul 279
Valoarea expunerii pentru seturile de compensare care fac
obiectul unui contract în marjă
1.
Dacă setul de compensare face obiectul unui
contract în marjă și al evaluării zilnice la preţul
pieţei, o instituție poate să utilizeze una din următoarele
măsurări ale expunerii pozitive aşteptate:
(a)     expunerea pozitivă aşteptată efectivă,
fără a lua în considerare vreo garanție reală
deținută sau furnizată prin constituirea marjei, plus orice
garanţie reală furnizată contrapartidei independent de procesul
de evaluare zilnică şi de constituire a marjei sau de expunerea
curentă;
(b)     un adaos care reflectă creșterea potențială a
expunerii pe parcursul perioadei de risc de marjă, plus valoarea mai mare
dintre:
(i)      expunerea curentă, inclusiv orice garanții reale
deținute sau furnizate la momentul respectiv, altele decât garanțiile
reale executate sau în litigiu;
(ii)      cea mai mare expunere netă, inclusiv garanțiile reale din
cadrul contractului în marjă, care nu declanşează o executare a
garanțiilor reale. Această
sumă trebuie să ia în considerare toate pragurile, sumele minime ale
transferurilor, sumele independente și marjele inițiale, aplicabile
în temeiul contractului în marjă;
(c)     dacă, la estimarea expunerii aşteptate, modelul reflectă
efectele constituirii marjei, instituția poate, cu aprobarea
autorității competente, să utilizeze măsurarea prin
intermediul modelului a expunerii aşteptate direct în ecuația de la
articolul 13 alineatul (5). Autoritățile competente acordă o astfel de aprobare
numai dacă verifică faptul că, la estimarea expunerii
aşteptate, modelul reflectă în mod corect efectele constituirii
marjei.
În sensul literei (b), instituțiile
calculează adaosul ca modificare pozitivă aşteptată a
valorii de marcare la piață a tranzacțiilor pe parcursul
perioadei de risc de marjă. Modificările
valorii garanției reale trebuie luate în considerare prin utilizarea
ajustărilor de volatilitate reglementate în conformitate cu secțiunea
3 din capitolul 4, sau a estimărilor proprii pentru ajustările de
volatilitate ale metodei extinse a garanțiilor financiare, dar
fără să se presupună plata vreunei garanţii reale în
perioada de risc de marjă. Perioada
de risc de marjă nu poate fi mai mică decât perioadele minime
prevăzute la alineatele (2) - (4).
2.
În cazul tranzacțiilor supuse ajustării zilnice
a marjei și evaluării zilnice la prețul pieței, perioada de
risc de marjă utilizată pentru modelarea valorii expunerii cu
contracte în marjă nu trebuie să fie mai mică de:
(a)     5 zile lucrătoare pentru seturile de compensare care constau numai
în tranzacţii de răscumpărare, în operaţiuni de dare sau
luare de titluri sau mărfuri cu împrumut şi în tranzacții de
creditare în marjă;
(b)     10 zile lucrătoare pentru toate celelalte seturi de compensare.
Literele (a) și (b) fac obiectul
următoarelor excepții:
(i)      pentru toate seturile de compensare în care numărul
tranzacțiilor depășește 5 000 în orice moment din
cursul unui trimestru, perioada de risc de marjă pentru trimestrul
următor nu trebuie să fie mai mică de 20 de zile
lucrătoare. Această
excepție nu se aplică expunerilor din tranzacţii ale
instituțiilor;
(ii)      pentru seturile de compensare care conțin una sau mai multe
tranzacţii implicând fie garanții reale nelichide, fie un instrument
financiar derivat OTC care nu poate fi ușor înlocuit, perioada de risc de
marjă nu trebuie să fie mai mică de 20 de zile lucrătoare.
O instituție stabilește faptul că
garanția reală este nelichidă sau că instrumentele
financiare derivate OTC nu pot fi ușor înlocuite, în contextul unor
condiții de criză a pieței, caracterizate prin lipsa
piețelor active în mod continuu, în care o contrapartidă ar
obține, într-un termen de două zile sau mai scurt, mai multe
cotații de preț care nu ar provoca mișcări pe
piaţă sau nu ar reprezenta un preț reflectând o subcotare pe
piață (în cazul garanţiei reale) sau o supracotare pe
piaţă (în cazul unui instrument financiar derivat OTC).
O instituție trebuie să stabilească
dacă tranzacţiile sau titlurile pe care le deține drept
garanții reale sunt concentrate pe o anumită contrapartidă
și dacă este în măsură, în cazul în care contrapartida
respectivă iese de pe piață în mod precipitat, să
înlocuiască aceste tranzacţii sau titluri.
3.
Dacă o instituție a fost implicată
în mai mult de două litigii privind apeluri în marjă pentru un anumit
set de compensare sau o anumită contrapartidă în ultimele două
trimestre, care au durat mai mult decât perioada de risc de marjă
aplicabilă în temeiul alineatului (2), aceasta trebuie să utilizeze,
pentru următoarele două trimestre, o perioadă de risc de
marjă cel puțin dublă față de perioada
specificată la alineatul (2) pentru setul de compensare respectiv.
4.
Pentru ajustarea marjei cu o periodicitate de N de
zile, perioada de risc de marjă trebuie să fie cel puțin
egală cu perioada specificată la alineatul (2), F, plus N zile minus
o zi. Respectiv:
Perioada de risc de marjă = F + N - 1
5.
Dacă modelul intern include efectul
constituirii marjei asupra modificărilor valorii de piață a
setului de compensare, în calculele valorii expunerii pentru instrumentele
financiare derivate OTC şi pentru tranzacțiile de finanţare prin
titluri, instituția modelează garanțiile reale, altele decât
numerarul în aceeași monedă ca şi expunerea în sine,
împreună cu expunerea.
6.
Dacă nu poate modela garanțiile reale
împreună cu expunerea, instituția nu trebuie să recunoască,
în calculele valorii expunerii pentru instrumentele financiare derivate OTC
şi pentru tranzacțiile de finanţare prin titluri, efectul
garanțiilor reale, altele decât numerarul în aceeași monedă ca
şi expunerea în sine, cu excepția cazului în care utilizează fie
ajustări de volatilitate care îndeplinesc cerinţele metodei extinse a
garanțiilor financiare în ceea ce priveşte estimările proprii
ale ajustărilor de volatilitate, fie ajustările de volatilitate
reglementate standard în conformitate cu capitolul 4.
7.
O instituție care utilizează metoda
modelului intern trebuie să ignore în modelele sale efectul reducerii
valorii expunerii ca urmare a oricărei clauze a unui acord de
garanție, care solicită primirea garanției reale în cazul în
care calitatea creditului contrapartidei se deteriorează.
Articolul 280
Administrarea riscului de credit al contrapartidei –
politici, procese și sisteme
1.
O instituție trebuie să stabilească
și să mențină un cadru de administrare a riscului de credit
al contrapartidei, care constă în:
(a)     politici, procese și sisteme care asigură identificarea,
măsurarea, administrarea, aprobarea și raportarea internă a
riscului de credit al contrapartidei;
(b)     proceduri care asigură respectarea acestor politici, procese
și sisteme.
Aceste politici, procese și sisteme trebuie
să fie solide din punct de vedere conceptual, implementate corect și
formalizate. Documentația
respectivă trebuie să includă explicații cu privire la
tehnicile empirice utilizate pentru a măsura riscul de credit al
contrapartidei.
2.
Cadrul de administrare a riscului de credit al
contrapartidei solicitat la alineatul (1) trebuie să țină seama
de riscurile de piață, de lichiditate, juridic și
operațional care sunt asociate riscului de credit al contrapartidei. În
special, cadrul trebuie să asigure faptul că instituția
respectă următoarele principii:
(a)     nu derulează tranzacţii cu o contrapartidă
fără a evalua bonitatea acesteia;
(b)     ţine seama în mod corespunzător de riscul de credit în
momentul decontării şi înaintea acestuia;
(c)     administrează aceste riscuri într-un mod cât mai cuprinzător
posibil la nivelul contrapartidei, prin agregarea expunerilor la riscul de
credit al contrapartidei cu alte expuneri din credite, precum și la
nivelul întregii instituții.
3.
O instituție care utilizează metoda
modelului intern trebuie să se asigure că propriul cadru de
administrare a riscului de credit al contrapartidei ţine seama, într-un
mod pe care autoritatea competentă îl consideră satisfăcător,
de riscurile de lichiditate ale tuturor elementelor următoare:
(a)     potențialele apeluri în marjă primite în contextul
schimburilor de marje de variație sau de alte tipuri de marje, precum
marja inițială sau independentă, în condiţii de șoc
negativ pe piață;
(b)     potențiale apeluri primite pentru restituirea garanțiilor
reale excedentare furnizate de contrapartidă;
(c)     apeluri rezultând dintr-o potențială retrogradare a propriei
evaluări externe a calității creditului.
Instituția trebuie să se asigure că
natura și durata reutilizării garanțiilor reale corespund
nevoilor sale de lichiditate și nu pun în pericol capacitatea sa de a
furniza sau de a restitui rapid garanții reale.
4.
Organul de conducere şi conducerea
superioară a unei instituţii trebuie să fie implicate activ în
administrarea riscului de credit al contrapartidei, pentru care trebuie să
se asigure că sunt alocate resurse adecvate. Conducerea superioară trebuie să cunoască, prin
intermediul unui proces formal, limitele modelului utilizat şi ipotezele
pe care se bazează acesta, precum și impactul acestor limitări
și ipoteze asupra credibilităţii rezultatelor. Conducerea superioară trebuie să
aibă, de asemenea, cunoştinţă de incertitudinile mediului
economic și ale aspectelor operaționale, precum și de modul în
care acestea sunt luate în considerare de model.
5.
Rapoartele zilnice cu privire la expunerile
instituţiei la riscul de credit al contrapartidei, elaborate în
conformitate cu articolul 281 alineatul (2) litera (b), trebuie să fie
analizate de un nivel al conducerii cu o poziţie ierarhică şi o
autoritate suficiente pentru a impune atât reduceri ale pozițiilor luate
în mod individual de administratorii de credite sau de personalul care
tranzacţionează, cât şi reduceri ale expunerii globale a
instituției la riscul de credit al contrapartidei.
6.
Cadrul de administrare a riscului de credit al
contrapartidei stabilit de instituție în conformitate cu alineatul (1)
trebuie să fie utilizat în strânsă legătură cu limitele
interne de creditare și de tranzacționare. Limitele de creditare
și de tranzacționare trebuie să fie corelate cu modelul de
măsurare a riscului al instituției într-un mod care este consecvent
în timp și corect înțeles de administratorii de credite, de
personalul care tranzacţionează și de conducerea
superioară. O instituție
trebuie să dispună de un proces formal de raportare a
încălcărilor limitelor de risc către nivelul de conducere
corespunzător.
7.
Măsurarea de către instituție a
riscului de credit al contrapartidei trebuie să includă
măsurarea zilnică și în cadrul unei zile a utilizării
liniilor de credit. Instituția
trebuie să măsoare expunerea curentă brută şi
netă de garanții reale. La
nivel de portofoliu și de contrapartidă, instituția trebuie
să calculeze și să monitorizeze expunerea maximă sau
expunerea viitoare potențială la un interval de încredere pe care îl
alege. Instituția trebuie
să ţină seama de pozițiile importante sau concentrate,
inclusiv pe grupuri de contrapartide aflate în legătură, pe sector
industrial şi pe piață.
8.
O instituție trebuie să stabilească
și să mențină un program de simulare de criză
sistematic şi riguros. Rezultatele
acestor simulări de criză trebuie analizate cu regularitate, cel
puțin trimestrial, de către conducerea superioară și
trebuie să se regăsească în politicile și în limitele
privind riscul de credit al contrapartidei, stabilite de organul de conducere
sau de conducerea superioară. Dacă
simulările de criză evidențiază o anumită
vulnerabilitate faţă de un ansamblu de circumstanțe dat,
instituția trebuie să ia măsuri prompte de administrare a
acestor riscuri.
Articolul 281
Structuri organizatorice de administrare a riscului de
credit al contrapartidei
1.
O instituție care utilizează metoda
modelului intern trebuie să înfiinţeze și să
mențină:
(a)     o unitate de control al riscului care se conformează alineatului
(2);
(b)     o unitate de administrare a garanţiilor reale care se
conformează alineatului (3).
2.
Unitatea de control al riscului este
responsabilă pentru conceperea și implementarea sistemului său
de administrare a riscului de credit al contrapartidei, inclusiv pentru
validarea inițială și apoi permanentă a modelului, și
îndeplineşte următoarele funcții și cerințe:
(a)     este responsabilă pentru conceperea și implementarea
sistemului instituţiei de administrare a riscului de credit al
contrapartidei;
(b)     elaborează rapoarte zilnice cu privire la rezultatele modelului de
măsurare a riscului al instituţiei și analizează aceste
rezultate. Această analiză
include o evaluare a legăturii dintre măsurările valorilor
expunerii la riscul de credit al contrapartidei și limitele de
tranzacționare;
(c)     verifică integritatea datelor de intrare şi elaborează
și analizează rapoarte cu privire la rezultatele modelului de
măsurare a riscurilor al instituţiei, inclusiv o evaluare a
legăturii dintre măsurările expunerii la risc și limitele
de creditare și de tranzacționare;
(d)     este independentă de unitățile responsabile cu
inițierea, reînnoirea sau tranzacționarea expunerilor şi nu este
supusă niciunei influențe necuvenite;
(e)     dispune de personal adecvat;
(f)      raportează direct conducerii superioare a instituției;
(g)     activitatea sa este integrată în procesul zilnic de administrare a
riscului de credit al instituţiei;
(h)     rezultatele sale fac parte integrantă din procesul de planificare,
monitorizare și control al profilului de risc de credit şi al
profilului general de risc al instituției.
3.
Unitatea de administrare a garanţiilor reale
îndeplineşte următoarele sarcini şi funcţii:
(a)     calculează și efectuează apeluri în marjă,
administrează litigiile privind apelurile în marjă și
raportează zilnic, cu exactitate, nivelurile sumelor independente, ale
marjele inițiale și ale marjelor de variaţie;
(b)     verifică integritatea datelor utilizate pentru a efectua apeluri
în marjă și asigură faptul că acestea sunt coerente și
reconciliate cu regularitate cu toate sursele relevante de date din cadrul
instituției;
(c)     urmăreşte gradul de reutilizare a garanțiilor reale
și orice modificare a drepturilor instituției asupra garanțiilor
reale pe care le furnizează, sau legate de acestea;
(d)     raportează nivelului de conducere corespunzător tipurile de
active date în garanție care sunt reutilizate şi condiţiile
acestei reutilizări, inclusiv instrumentul, calitatea creditului şi
scadența;
(e)     urmăreşte concentrarea tipurilor de active acceptate în
garanție de instituție;
(f)      raportează conducerii superioare informații privind
administrarea garanţiilor reale cu regularitate, cel puțin
trimestrial, inclusiv informații cu privire la tipul de garanții
reale primite sau furnizate şi la amploarea, eşalonarea
cronologică și cauza litigiilor privind apelurile în marjă. Această raportare internă
reflectă, de asemenea, tendinţele cifrelor respective.
4.
Conducerea superioară trebuie să aloce
suficiente resurse unităţii de administrare a garanțiilor reale,
prevăzută la alineatul (1) litera (b), pentru a se asigura că
sistemele acesteia ating un nivel adecvat de performanță
operațională, măsurat prin punctualitatea și
acuratețea apelurilor în marjă ale instituţiei și prin
punctualitatea răspunsului instituţiei la apelurile în marjă ale
contrapartidelor sale. Conducerea
superioară trebuie să se asigure că unitatea dispune de personal
adecvat pentru a procesa rapid apelurile și litigiile, chiar în
condiţii de criză gravă a pieţei, și pentru a permite
instituției să își limiteze numărul de litigii importante,
cauzate de volumul de tranzacţii.
Articolul 282
Reexaminarea sistemului de administrare a riscului de
credit al contrapartidei
O instituție trebuie să efectueze cu
regularitate o reexaminare independentă a sistemului său de
administrare a riscului de credit al contrapartidei, prin intermediul
procesului său de audit intern. Această reexaminare trebuie să
includă atât activitățile unității de control al
riscului, cât şi pe cele ale unităţii de administrare a
garanţiilor reale, solicitate la articolul 281, și trebuie să
vizeze, în special, cel puțin:
(a)
caracterul adecvat al formalizării sistemului
și procesului de administrare a riscului de credit al contrapartidei
solicitat la articolul 280;
(b)
organizarea unității de control al
riscului de credit al contrapartidei solicitată la articolul 281 alineatul
(1) litera (a);
(c)
organizarea unităţii de administrare a
garanţiilor reale solicitată la articolul 281 alineatul (1) litera
(b);
(d)
integrarea măsurărilor riscului de credit
al contrapartidei în administrarea zilnică a riscului;
(e)
procesul de aprobare a modelelor de evaluare a
riscului (risk pricing models) și a sistemelor de evaluare utilizate de
personalul din unităţile responsabile cu iniţierea
tranzacţiilor (front-office) și din unităţile responsabile
cu înregistrarea şi monitorizarea tranzacţiilor iniţiate (back-office);
(f)
validarea oricărei modificări
semnificative a procesului de măsurare a riscului de credit al
contrapartidei;
(g)
sfera de cuprindere a riscului de credit al
contrapartidei, reflectată de modelul de măsurare a riscului;
(h)
integritatea sistemului de informare al conducerii;
(i)
acuratețea și exhaustivitatea datelor
privind riscul de credit al contrapartidei;
(j)
reflectarea exactă a condiţiilor juridice
ale acordurilor de garanţie şi ale acordurilor de compensare în
măsurările valorii expunerii;
(k)
verificarea coerenței, actualității
și credibilităţii surselor de date utilizate în modele, inclusiv
a independenței acestor surse de date;
(l)
acuratețea și caracterul adecvat al
ipotezelor privind volatilitatea și corelarea;
(m)
acuratețea calculelor privind evaluarea
și transformarea riscului;
(n)
verificarea acurateţei modelului prin teste
ex-post (back-testing) frecvente, prevăzute la articolul 287 alineatul (1)
literele (b) - (e);
(o)
respectarea de către unitatea de control al
riscului de credit al contrapartidei şi de către unitatea de
administrare a garanţiilor reale a cerințelor reglementare relevante.
Articolul 283
Testul de utilizare
1.
Instituțiile trebuie să se asigure
că distribuția expunerilor generată de modelul utilizat pentru a
calcula expunerea pozitivă aşteptată efectivă este integrat
în procesul zilnic de administrare a riscului de credit al contrapartidei
și că rezultatele modelului sunt luate în considerare în procesul de
aprobare a creditelor, de administrare a riscului de credit al contrapartidei
şi de alocare a capitalului intern.
2.
Instituția trebuie să demonstreze în mod
satisfăcător autorităților competente că a utilizat,
timp de cel cel puțin un an înainte de a primi, în conformitate cu
articolul 277, aprobarea autorităților competente de a utiliza metoda
modelului intern, un model pentru a calcula distribuția expunerilor pe
care se bazează calculul expunerii pozitive aşteptate, care
îndeplinește, în linii mari, cerințele prevăzute în această
secţiune.
3.
Modelul utilizat pentru a genera o distribuție
a expunerilor la riscul de credit al contrapartidei trebuie să facă
parte integrantă din cadrul de administrare a riscului de credit al
contrapartidei solicitat la articolul 280. Acest cadru trebuie să includă măsurarea utilizării
liniilor de credit, prin agregarea expunerilor la riscul de credit al
contrapartidei cu alte expuneri din credite, și alocarea capitalului
intern.
4.
Pe lângă expunerea pozitivă
aşteptată, o instituție trebuie să măsoare și
să administreze expunerile curente. După caz, instituția trebuie să măsoare expunerea
curentă brută și netă de garanții reale. Se consideră că testul de utilizare a
fost efectuat dacă o instituție utilizează alte măsurări
ale riscului de credit al contrapartidei, precum expunerea maximă, bazate
pe distribuția expunerilor generată de modelul cu care se
calculează expunerea pozitivă aşteptată.
5.
O instituție trebuie să dispună de
sisteme care pot estima zilnic expunerea aşteptată, dacă este
necesar, cu excepția cazului în care demonstrează în mod
satisfăcător autorităților competente că expunerile
sale la riscul de credit al contrapartidei justifică o frecvență
a calculului mai mică. Instituția
trebuie să estimeze expunerea aşteptată pentru un profil
temporal de orizonturi de previzionare, care reflectă în mod adecvat
structura temporală a fluxurilor de numerar viitoare și scadența
contractelor, în mod corespunzător importanței și
compoziţiei expunerilor.
6.
Expunerea se măsoară, se
monitorizează și se verifică pe durata tuturor contractelor din
setul de compensare şi nu doar pe un orizont de un an. Instituția trebuie să dispună de
proceduri pentru identificarea și controlul riscurilor asociate
contrapartidelor, dacă expunerea depășește orizontul de un
an. Creșterea previzionată
a expunerii trebuie să fie o dată de intrare pentru modelul privind
capitalul intern al instituției.
Articolul 284
Simularea de criză
1.
O instituție trebuie să dispună de
un amplu program de simulări de criză pentru riscul de credit al
contrapartidei, care să fie utilizat şi la evaluarea cerințelor
de fonduri proprii pentru riscul de credit al contrapartidei şi să
respecte cerințele stabilite la alineatele (2) -(10).
2.
Simularea de criză identifică
evenimentele posibile sau modificările viitoare ale condițiilor
economice, care ar putea avea efecte nefavorabile asupra expunerilor din
credite ale unei instituții, și evaluează capacitatea acesteia
de a face față modificărilor respective.
3.
Cuantificările de criză din cadrul
programului trebuie comparate cu limitele de risc și trebuie considerate
de instituție ca făcând parte din procesul prevăzut la articolul
79 din directivă [inserat de OP].
4.
Programul trebuie să cuprindă integral
tranzacţiile și expunerile agregate pentru toate formele de risc de
credit al contrapartidei la nivelul unei contrapartide, într-o perioadă de
timp suficientă pentru a efectua simulări de criză periodice.
5.
Programul trebuie să prevadă pentru
expuneri simulări de criză cel puțin lunare, referitoare la
factorii de risc de piață principali, cum ar fi ratele dobânzii,
cursurile de schimb, titlurile de capital, marjele de credit și
prețurile mărfurilor, pentru toate contrapartidele instituției,
pentru a identifica concentrările prea mari de riscuri direcţionale
specifice și a permite reducerea acestora de către instituție,
dacă este necesar. Simularea de criză pentru expuneri, incluzând
riscurile unifactoriale, multifactoriale și riscurile nedirecționale
semnificative, precum și simularea de criză pentru expuneri şi
bonitate în acelaşi timp trebuie efectuată, în ceea ce priveşte
riscul de credit al contrapartidei, la nivelul unei contrapartide, al unui grup
de contrapartide şi, în mod agregat, la nivelul instituţiei.
6.
Programul trebuie să aplice cel puțin
trimestrial scenarii de simulare de criză multifactorială și
să evalueze riscurile nedirecționale semnificative, inclusiv
expunerea la curba de randament și riscurile de bază. Simulările
de criză multifactoriale trebuie să abordeze cel puțin
următoarele scenarii în care:
(a)     au avut loc evenimente economice sau de piață grave;
(b)     lichiditatea globală pe piață a scăzut în mod
semnificativ;
(c)     un mare intermediar financiar lichidează poziţii.
7.
Severitatea șocurilor asupra factorilor de
risc suport trebuie să corespundă scopului simulării de
criză. La evaluarea solvabilităţii în condiții de
criză, șocurile asupra factorilor de risc suport trebuie să fie
suficient de severe pentru a simula medii de piață extreme,
înregistrate în trecut, și condiţii de piaţă extreme, dar
plauzibile. Simulările de criză trebuie să evalueze impactul
acestor șocuri asupra fondurilor proprii, asupra cerințelor de
fonduri proprii și asupra câștigurilor. În scopul monitorizării
zilnice a portofoliului, al acoperirii zilnice a riscurilor şi al
administrării zilnice a concentrărilor, programul de simulare de
criză trebuie să cuprindă şi scenarii mai puţin
severe, dar cu probabilitate mai mare.
8.
Programul trebuie să includă, după
caz, simulări de criză în sens invers (reverse stress tests) pentru a
identifica scenarii extreme dar plauzibile, care ar putea avea efecte adverse
semnificative. Simulările de criză în sens invers trebuie să
țină seama de impactul neliniarităţii semnificative din
portofoliu.
9.
Rezultatele simulărilor de criză efectuate
în cadrul programului trebuie raportate conducerii superioare cu regularitate,
cel puțin trimestrial. Rapoartele și analiza rezultatelor trebuie
să acopere cel mai mare impact din portofoliu la nivel de
contrapartidă, concentrările semnificative din segmentele
portofoliului (în cadrul aceluiaşi sector industrial sau al aceleiaşi
regiuni) și tendințele specifice la nivel de portofoliu şi de
contrapartidă.
10.
Conducerea superioară trebuie să-şi
asume rolul principal în integrarea simulărilor de criză în cadrul de
administrare a riscului și în cultura riscului a instituției și
să se asigure că rezultatele sunt semnificative și sunt
utilizate pentru a administra riscul de credit al contrapartidei. Rezultatele
simulărilor de criză pentru expunerile semnificative trebuie evaluate
în raport cu orientările care indică apetitul pentru risc al
instituţiei şi trebuie prezentate conducerii superioare de conducere
pentru dezbatere şi luare de măsuri atunci când sunt identificate
riscuri excesive sau concentrate.
Articolul 285
Riscul de corelare defavorabilă (Wrong-Way Risk)
1.
În sensul prezentului articol:
(a)     „riscul general de corelare defavorabilă” apare atunci când
probabilitatea intrării în stare de nerambursare a contrapartidei este
corelată pozitiv cu factorii de risc de piață generali;
(b)     „riscul specific de corelare defavorabilă” apare atunci când
există o legătură juridică între contrapartidă și
emitentul suportului instrumentului financiar derivat OTC sau al
tranzacției de finanțare prin titluri.
2.
O instituție trebuie să acorde
atenția cuvenită expunerilor care conduc la un nivel semnificativ al
riscului specific și al celui general de corelare defavorabilă.
3.
Pentru a identifica riscul general de corelare
defavorabilă, o instituție trebuie să conceapă simulări
de criză și să analizeze scenarii pentru factorii de risc care
sunt corelați în mod defavorabil cu bonitatea contrapartidei. Aceste simulări vizează posibilitatea
producerii unor șocuri severe atunci când legăturile dintre factorii
de risc se schimbă. O instituție
trebuie să monitorizeze riscul general de corelare defavorabilă pe
produs, pe regiune, pe sector industrial sau pe alte categorii relevante pentru
activitatea sa.
4.
O instituție trebuie să dispună de
proceduri de identificare, monitorizare și control al cazurilor de risc
specific de corelare defavorabilă pentru fiecare entitate juridică,
începând de la inițierea tranzacției și contiuând pe toată
durata acesteia. Tranzacțiile cu contrapartide în cazul cărora a fost
identificat un risc specific de corelare defavorabilă se tratează în
conformitate cu alineatul (5).
5.
Instituțiile calculează cerințele de
fonduri proprii pentru riscul de credit al contrapartidei legate de
contrapartidele în cazul cărora a fost identificat un risc specific de
corelare defavorabilă în conformitate cu următoarele principii:
(a)     instrumentele care prezintă un risc specific de corelare
defavorabilă nu se includ în același set de compensare cu alte
tranzacții cu contrapartida și se tratează ca fiind, fiecare, un
set compensare separat;
(b)     în orice astfel de set de compensare separat, valoarea expunerii pentru
instrumentele de tip credit default swap având la bază o singură
semnătură este egală cu întreaga pierdere așteptată
pentru restul valorii juste a instrumentelor suport, în ipoteza că
emitentul acestora este în lichidare;
(c)     pierderea în caz de nerambursare pentru o instituție care
utilizează abordarea prevăzută la capitolul 3 este de 100 %
pentru astfel de tranzacții swap;
(d)     pentru o instituție care utilizează abordarea
prevăzută la capitolul 2, ponderea de risc aplicabilă este cea a
unei tranzacții negarantate;
(e)     pentru toate celelalte tranzacții având la bază o
singură semnătură din orice astfel de set de compensare separat,
valoarea expunerii este egală cu valoarea tranzacției în ipoteza unei
intrări subite în stare de nerambursare (jump-to-default) a
obligației suport;
(f)      în măsura în care se utilizează calcule ale riscului de
piață efectuate pentru determinarea cerințelor de fonduri
proprii pentru riscurile de nerambursare și de migrare suplimentare,
prevăzute în titlul IV capitolul 5 secțiunea 4, care conțin deja
o ipoteză privind pierderea în caz de nerambursare, pierderea în caz de
nerambursare din formula utilizată este de 100 %.
6.
Instituțiile trebuie să prezinte
conducerii superioare și comitetului competent al organului de conducere
rapoarte periodice privind atât riscul specific, cât și riscul general de
corelare defavorabilă și măsurile luate pentru administrarea
acestor riscuri.
Articolul 286
Integritatea procesului de modelare
1.
O instituție asigură integritatea
procesului de modelare prevăzut la articolul 278, adoptând cel puțin
următoarele măsuri:
(a)     modelul reflectă condițiile și specificațiile
tranzacțiilor în mod prompt, complet și prudent;
(b)     aceste condiții includ cel puțin valorile noționale,
scadența și activele de referință ale contractelor,
contractele în marjă și acordurile de compensare;
(c)     aceste condiții și specificații se păstrează
într-o bază de date care face obiectul unui audit formal și periodic;
(d)     procesul de recunoaștere a acordurilor de compensare prevede
că personalul juridic trebuie să verifice caracterul executoriu din
punct de vedere juridic al compensării în cadrul acordurilor respective;
(e)     verificarea solicitată la litera (d) este introdusă de
către o unitate independentă în baza de date menționată la
litera (c) ;
(f)      transmiterea datelor privind condițiile și
specificațiile tranzacțiilor către modelul de calcul al
expunerii pozitive așteptate face obiectul auditului intern;
(g)     există procese de reconciliere formală între model și
sistemele de date-sursă pentru a verifica permanent dacă, la calculul
expunerii pozitive așteptate, condițiile și specificațiile
tranzacțiilor sunt luate în considerare în mod corect sau, cel puțin,
prudent.
2.
Pentru a determina expunerile curente se
utilizează date de piață curente. O instituție poate calibra modelul său de calcul al expunerii
pozitive așteptate, utilizând fie date de piață istorice, fie
date de piață implicite pentru a stabili parametrii proceselor
stocastice suport, cum ar fi deriva (drift), volatilitatea și
corelarea. Dacă o
instituție utilizează date istorice, acestea trebuie să acopere
cel puțin trei ani. Datele trebuie actualizate cel puțin trimestrial,
sau mai frecvent dacă acest lucru este necesar pentru a reflecta
condițiile pieței.
Pentru a calcula expunerea pozitivă
așteptată efectivă utilizând o calibrare la condiții de
criză, o instituție trebuie să calibreze expunerea pozitivă
așteptată efectivă, utilizând fie date pe trei ani, care includ
o perioadă de criză a marjelor de credit ale contrapartidelor sale,
fie date de piață implicite dintr-o astfel de perioadă de
criză.
În acest scop, instituția trebuie să
aplice cerințele de la alineatele (3), (4) și (5).
3.
O instituție trebuie să demonstreze cel
puțin o dată pe trimestru, într-un mod pe care autoritatea
competentă îl consideră satisfăcător, că perioada de
criză utilizată pentru calculul prevăzut de prezentul alineat coincide,
pentru un eșantion reprezentativ al contrapartidelor sale ale căror
marje de credit sunt negociate, cu o perioadă de creștere a marjelor
pentru instrumentele de tip credit default swap sau pentru alte credite (precum
împrumuturi sau obligațiuni corporative). În situațiile în care nu dispune de date adecvate privind marjele
de credit ale unei contrapartide, instituția asociază contrapartidei
respective date specifice privind marjele de credit, bazate pe regiune, pe
rating intern și pe tipuri de activitate
4.
Modelul de calcul al expunerii pozitive
așteptate pentru toate contrapartidele trebuie să utilizeze date, fie
istorice, fie implicite, care să includă date din perioada de
criză a creditelor, într-un mod care corespunde metodei utilizate pentru
calibrarea sa cu date curente.
5.
Pentru a evalua eficacitatea calibrării
expunerii pozitive așteptate efective la condiții de criză, o
instituție trebuie să creeze mai multe portofolii de
referință, vulnerabile la principalii factori de risc la care este
expusă. Expunerea față
de aceste portofolii de referință se calculează utilizând: (a) o
metodologie corespunzătoare crizei, bazată pe valorile de
piață curente și pe parametrii modelului calibrați la
condiții de criză a pieței, și (b) expunerea generată
în cursul perioadei de criză, dar aplicând metoda prevăzută în
prezenta secțiune (valoarea de piață de la sfârșitul
perioadei de criză, volatilități și corelări pe o
perioadă de criză de 3 ani).
Autoritățile competente trebuie să
solicite unei instituții să-și ajusteze calibrarea la
condiții de criză, dacă expunerile acestor portofolii de
referință se abat substanțial unele față de altele.
6.
O instituție trebuie să supună
modelul unui proces de validare, care este clar articulat în politicile și
procedurile sale. Această
validare trebuie:
(a)     să specifice tipul de testare necesar pentru a asigura
integritatea modelului și pentru a identifica condițiile în care
ipotezele care stau la baza modelului sunt inadecvate și pot conduce, prin
urmare, la o subestimare a expunerii pozitive așteptate;
(b)      să includă o reexaminare a exhaustivității
modelului.
7.
O instituție trebuie să monitorizeze
riscurile relevante și să dispună de procese de ajustare a
propriilor estimări ale expunerii pozitive așteptate efective, atunci
când aceste riscuri devin semnificative. Pentru a se conforma prezentului alineat, instituția trebuie:
(a)     să-și identifice și să-și administreze
expunerile la riscul specific de corelare defavorabilă specificat la
articolul 285 alineatul (1) litera (b) și expunerile la riscul general de
corelare defavorabilă specificat la articolul 285 alineatul (1) litera
(a);
(b)     pentru expunerile care prezintă un profil de risc în creștere
după un an, să compare cu regularitate estimarea unei
măsurări relevante a expunerii pe durata unui an, cu aceeași
măsurare a expunerii pe întreaga durată a expunerii;
(c)     pentru expunerile cu o scadență reziduală mai mică
de un an, să compare cu regularitate costul de înlocuire (expunerea
curentă) cu profilul expunerii realizate și să stocheze datele
care permit o astfel de comparație.
8.
O instituție trebuie să dispună de
proceduri interne pentru a verifica dacă, înainte de includerea unei
tranzacții într-un set de compensare, aceasta este acoperită de un
contract de compensare executoriu din punct de vedere juridic care îndeplinește
cerințele stabilite în secțiunea 7.
9.
O instituție care utilizează
garanții reale pentru a diminua riscul de credit al contrapartidei trebuie
să dispună de proceduri interne pentru a verifica dacă, înainte
de recunoașterea efectului garanțiilor reale în calculele sale, garanțiile
reale respectă cerințele de securitate juridică stabilite în
capitolul 4.
10.
ABE monitorizează diversele practici din acest
domeniu și emite, în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul (UE)
nr. 1093/2010, orientări cu privire la aplicarea prezentului articol.
Articolul 287
Cerințe privind sistemul de administrare a riscului
1.
O instituţie trebuie să îndeplinească următoarele cerințe:
(a)     să îndeplinească cerințele calitative stabilite în
partea a treia, titlul IV, capitolul 5;
(b)     să desfăşoare un program periodic de testare ex-post,
comparând măsurările riscului generate de model cu
măsurările riscului realizate şi modificările ipotetice
bazate pe pozițiile statice cu măsurările realizate;
(c)     să efectueze o validare inițială și o reexaminare
periodică a modelului său de calcul al expunerii la riscul de credit
al contrapartidei, precum și a măsurărilor riscului generate de
aceasta. Validarea și
reexaminarea trebuie să fie independente de dezvoltarea modelului;
(d)     organul de conducere și conducerea superioară trebuie să
fie implicate în procesul de control al riscului și să se asigure
că sunt alocate resurse adecvate pentru controlul riscului de credit
şi al riscului de credit al contrapartidei. În acest sens, rapoartele zilnice elaborate de unitatea
independentă de control al riscului, înfiinţată în conformitate
cu articolul 281 alineatul (1) litera (a), trebuie să fie analizate de un
nivel al conducerii cu o poziţie ierarhică şi o autoritate
suficiente pentru a impune atât reduceri ale pozițiilor luate în mod
individual de personalul care tranzacţionează, cât şi reduceri
ale expunerii globale la risc a instituției;
(e)     modelul intern de măsurare a riscului trebuie să fie integrat
în procesul zilnic de administrare a riscului al instituției;
(f)      sistemul de măsurare a riscului trebuie să fie utilizat în
strânsă legătură cu limitele interne de tranzacționare
și ale expunerii. În acest sens,
limitele expunerii trebuie să fie corelate cu modelul de măsurare a
riscului al instituției într-un mod care este consecvent în timp și
corect înțeles de personalul care tranzacţionează, de
administratorii de credite și de conducerea superioară;
(g)     instituția trebuie să se asigure că sistemul său de
administrare a riscului este bine formalizat. În special, aceasta trebuie să dispună de un set formalizat
de politici, controale și proceduri interne privind funcționarea
sistemului de măsurare a riscului, precum și de măsuri de
asigurare a respectării acestor politici;
(h)     în cadrul procesului de audit intern al instituţiei trebuie
efectuată cu regularitate o reexaminare independentă a sistemului de
măsurare a riscului. Această
reexaminare include atât activitatea unităților care derulează
tranzacții, cât și pe cea a unității independente de
control al riscului. La intervale
regulate (cel puțin o dată pe an), trebuie să aibă loc o
reexaminare a procesului global de administrare a riscului, care să
vizeze, în mod specific, cel puţin toate elementele menţionate la
articolul 282;
(i)      validarea permanentă a modelelor de calcul al riscului de credit
al contrapartidei, inclusiv testarea ex-post, trebuie reexaminată periodic
de un nivel al conducerii care are suficientă autoritate pentru a decide
măsurile care urmează să fie luate pentru a remedia deficiențele
modelelor.
2.
Autoritățile competente ţin seama de
măsura în care o instituție îndeplinește cerințele de la
alineatul (1), atunci când stabilesc nivelul lui alfa, prevăzut la
articolul 278 alineatul (4). Numai instituțiile care respectă pe
deplin aceste cerințe sunt eligibile pentru aplicarea unui factorul de
multiplicare minim.
3.
O instituție trebuie să formalizeze
procesul de validare inițială și apoi permanentă a
modelului său de calcul a expunerii la riscul de credit al contrapartidei
și calculul măsurărilor riscului generate de modele la un nivel
de detaliere care permite unei părți terțe să recreeze
analiza şi, respectiv, măsurările riscului. Documentația
respectivă stabilește frecvența cu care se efectuează
analiza testării ex-post şi orice validări permanente, modul în
care se efectuează validarea în ceea ce priveşte fluxurile de date
și portofoliile, precum și analizele care sunt utilizate.
4.
O instituție trebuie să definească
criteriile conform cărora evaluează modelele sale de calcul al
expunerii la riscul de credit al contrapartidei și modelele care
generează date de intrare pentru calculul expunerii și să
dispună de o politică scrisă care descrie procesul prin care
performanțele inacceptabile urmează să fie identificate și
remediate.
5.
O instituție trebuie să definească modul
în care sunt construite portofoliile reprezentative ale contrapartidelor în
scopul validării unui model de calcul al expunerii la riscul de credit al
contrapartidei și a măsurărilor riscului efectuate de acesta.
6.
Pentru validarea modelelor de calcul al expunerii
la riscul de credit al contrapartidei şi a măsurărilor riscului
efectuate de acestea care produc distribuţiile previzionate se iau în
considerare mai multe statistici ale distribuției previzionate.
Articolul 288
Cerințe de validare a modelelor de calcul al
expunerii pozitive aşteptate
1.
Ca parte a validării inițiale și
apoi permanente a modelului său de calcul al expunerii la riscul de credit
al contrapartidei și a măsurărilor riscului efectuate de acesta,
o instituție se asigură că sunt îndeplinite următoarele
cerințe:
(a)     înainte de primirea aprobării din partea autorităților
competente în conformitate cu articolul 277 alineatul (1), instituția
efectuează o testare ex-post utilizând date istorice privind
variaţiile factorilor de risc de piață. Testarea ex-post ia în considerare, pentru o gamă de diverse date
de inițializare, o serie de orizonturi de previzionare distincte care se
întind pe cel puțin un an şi acoperă o gamă largă de
condiții de piaţă;
(b)     instituția care utilizează abordarea prevăzută la
articolul 278 alineatul (12) litera (b) îşi validează periodic
modelul pentru a verifica dacă expunerile curente realizate corespund
previziunilor pentru toate perioadele de marjă din cadrul unui an. Dacă unele tranzacții din setul de
compensare au o scadență mai mică de un an și dacă
setul de compensare fără aceste tranzacţii are o sensibilitate
mai mare la factorii de risc, validarea ţine seama de acest aspect;
(c)     instituția testează ex-post performanța modelului
său de calcul al expunerii la riscul de credit al contrapartidei şi
măsurările relevante ale riscului efectuate de acesta, precum și
previziunile factorilor de risc de piață. Pentru tranzacţiile acoperite cu garanţii reale, orizonturile
de previzionare luate în considerare le includ pe cele care reflectă
perioadele de risc de marjă tipice aplicate tranzacţiilor acoperite
cu garanții reale sau cu contracte în marjă;
(d)     dacă validarea modelului indică faptul că expunerea
pozitivă aşteptată efectivă este subestimată,
instituția ia măsurile necesare pentru a remedia lipsa de
acurateţe a modelului;
(e)     instituţia testează modelele de evaluare (pricing models)
utilizate pentru a calcula expunerea la riscul de credit al contrapartidei
pentru un anumit scenariu al șocurilor viitoare asupra factorilor de risc
de piață, ca parte a procesului de validare inițială
și apoi permanentă a modelului. Modelele de evaluare a opțiunilor țin seama de neliniaritatea
valorii opțiunii în ceea ce priveşte factorii de risc de
piață;
(f)      modelul de calcul al expunerii la riscul de credit al contrapartidei
cuprinde informațiile specifice cu privire la tranzacții, care sunt
necesare pentru a putea agrega expunerile la nivelul setului de compensare. Instituția verifică dacă în cadrul
modelului tranzacțiile sunt atribuite setului de compensare adecvat;
(g)     modelul de calcul al expunerii la riscul de credit al contrapartidei
cuprinde informații specifice cu privire la tranzacții, pentru a
reflecta efectele contractelor în marjă. Modelul ţine seama atât de valoarea curentă a marjei, cât
și de marja care ar putea fi transferată în viitor între
contrapartide. Un astfel de model
ţine seama de natura contractelor în marjă, care pot fi unilaterale
sau bilaterale, de frecvența apelurilor în marjă, de perioada de risc
de marjă, de pragul minim al expunerii din afara marjei pe care
instituția este dispusă să îl accepte și de suma
minimă de transfer. Modelul
respectiv fie estimează variaţia marcată la piață a
valorii garanțiilor reale furnizate, fie aplică normele
prevăzute în capitolul 4;
(h)     procesul de validare a modelului include testarea ex-post statică,
bazată pe date istorice, a contrapartidelor reprezentative. O
instituţie efectuează o astfel de testare ex-post pe un număr de
portofolii reprezentative ale contrapartidelor, reale sau ipotetice, la
intervale de timp regulate. Aceste
portofolii reprezentative se aleg în funcție de sensibilitatea la factori
de risc semnificativi și la combinații de factori de risc la care
este expusă instituția;
(i)      instituția desfăşoară testări ex-post care
sunt concepute pentru a testa ipotezele-cheie ale modelului de calcul al
expunerii la riscul de credit al contrapartidei și măsurările
relevante ale riscului, inclusiv relaţia modelată dintre stările
aceluiaşi factor de risc și relaţiile modelate dintre factorii
de risc;
(j)      performanța modelelor de calcul al expunerii la riscul de credit
al contrapartidei şi a măsurărilor riscului efectuate de acestea
fac obiectul unei practici de testare ex-post adecvate. Programul de testare ex-post poate identifica performanțele slabe
ale măsurărilor riscului efectuate de un modelul de calcul al
expunerii pozitive aşteptate;
(k)     instituția validează modelele de calcul al expunerii la
riscul de credit al contrapartidei şi toate măsurările riscului
pentru orizonturi de timp proporționale cu scadența
tranzacțiilor acoperite de derogarea de la metoda modelului intern în
conformitate cu articolul 277;
(l)      instituția testează cu regularitate modelele de evaluare (pricing
models) utilizate pentru a calcula expunerea faţă de
contrapartidă, în raport cu valori de referință independente
adecvate, ca parte a procesului permanent de validare a modelului;
(m)    validarea permanentă a modelului instituției de calcul al
expunerii la riscul de credit al contrapartidei și a măsurărilor
relevante ale riscului include o evaluare a caracterului adecvat al
performanțelor recente;
(n)     frecvența cu care sunt actualizaţi parametrii unui model de
calcul al expunerii la riscul de credit al contrapartidei este evaluată de
instituție ca parte a procesului de validare inițială și
apoi permanentă;
(o)     validarea inițială și apoi permanentă a modelelor
de calcul a expunerii la riscul de credit al contrapartidei verifică
dacă sunt sau nu adecvate calculele expunerii la nivel de
contrapartidă și de set de compensare.
2.
Cu aprobarea prealabilă a
autorităților competente, o măsură mai prudentă decât
cea folosită pentru a calcula valoarea expunerii reglementare pentru
fiecare contrapartidă poate fi utilizată în locul produsului dintre
alfa şi expunerea pozitivă aşteptată efectivă. Gradul de prudență relativă va
fi evaluat la acordarea aprobării inițiale de către
autoritățile competente și cu ocazia reexaminărilor
reglementare periodice ale modelelor de calcul al expunerii pozitive aşteptate.
Instituția validează cu regularitate gradul de prudenţă. Evaluarea permanentă a performanței
modelului trebuie să acopere toate contrapartidele pentru care acesta este
utilizat.
3.
Dacă testarea ex-post indică faptul
că un model nu este suficient de exact, autoritățile competente
revocă aprobarea de utilizare a acestuia sau impun măsuri adecvate
pentru a se asigura că modelul este îmbunătățit cu
promptitudine.
Secțiunea 7
Compensarea
contractuală
Articolul 289
Recunoașterea compensării contractuale ca fiind
reducătoare de risc
1.
Instituțiile pot trata numai următoarele
tipuri de acorduri de compensare contractuală ca fiind reducătoare de
risc în conformitate cu articolul 292, dacă acordul de compensare a fost
recunoscut de autoritățile competente în conformitate cu articolul
290 și dacă instituția îndeplinește cerințele
stabilite la articolul 291:
(a)     contractele bilaterale de novație între o instituție și
contrapartida sa, în temeiul cărora creanțele și datoriile
reciproce sunt automat amalgamate în aşa fel încât novația
stabilește, de fiecare dată când se aplică, o singură
sumă netă astfel încât să creeze un singur contract nou care
înlocuiește toate contractele anterioare și toate obligațiile
între părți decurgând din aceste contracte şi care este
obligatoriu pentru părți;
(b)     alte acorduri bilaterale între o instituție și contrapartida
sa;
(c)     acordurile de compensare contractuală între produse diferite, în
cazul instituțiilor care utilizează metoda prevăzută în
secţiunea 6 pentru tranzacțiile care intră în domeniul de
aplicare a metodei respective.
Compensarea între tranzacțiile efectuate de
diferitele entități juridice ale unui grup nu este recunoscută
în scopul calculării cerințelor de fonduri proprii.
Articolul 290
Recunoașterea acordurilor de compensare contractuală
1.
Autoritățile competente recunosc un acord
de compensare contractuală numai dacă sunt îndeplinite
condițiile prevăzute la alineatul (2) și, după caz, la
alineatul (3) .
2.
Toate acordurile de compensare contractuală
utilizate de o instituție pentru a determina valoarea expunerii în cadrul
acestei părţi trebuie să îndeplinească următoarele
condiţii:
(a)     instituția a încheiat un acord de compensare contractuală cu
contrapartida sa, care creează o singură obligație juridică
acoperind toate tranzacțiile incluse, astfel încât, în cazul în care
contrapartida ar intra în stare de nerambursare, instituţia ar avea
dreptul să primească sau ar fi obligată să
plătească numai suma netă a valorilor pozitive și negative
marcate la piață ale tranzacțiilor individuale incluse;
(b)     instituția a pus la dispoziția autorităților
competente opinii juridice scrise, fundamentate, în care se precizează
că, în cazul contestării în instanţă a acordului de
compensare, creanțele și datoriile instituției nu ar
depăși cele menționate la litera (a). Opinia juridică trebuie să se refere la legislaţia
aplicabilă:
(i)      în jurisdicția în care este înregistrată contrapartida;
(ii)      dacă este implicată o sucursală a unei
societăţi, care este situată în altă țară decât
cea în care este înregistrată contrapartida, în jurisdicția în care
este situată sucursala;
(iii)     în jurisdicția ale cărei legi guvernează
tranzacțiile individuale incluse în acordul de compensare;
(iv)     în jurisdicția ale cărei legi guvernează orice contract
sau acord necesar efectuării compensării contractuale;
(c)     riscul de credit față de fiecare contrapartidă este
agregat pentru a obține o singură expunere din punct de vedere
juridic pentru toate tranzacțiile cu contrapartida respectivă. Această agregare se ia în considerare pentru
scopurile limitei de creditare și ale capitalului intern.
(d)     contractul nu conține nicio clauză care, în cazul
intrării unei contrapartide în stare de nerambursare, permite unei
contrapartide care nu se află în stare de nerambursare să efectueze
numai plăți limitate sau să nu efectueze nicio plată în
favoarea contrapartidei aflate în stare de nerambursare, chiar dacă
aceasta din urmă este un creditor net.
Autorităților competente trebuie să
li se dovedească în mod satisfăcător că, în temeiul
legislaţiei fiecăreia dintre jurisdicțiile menționate la
litera (b), compensarea contractuală este valabilă și executorie
din punct de vedere juridic. Dacă
una din autoritățile competente nu primeşte dovezi
satisfăcătoare în acest sens, acordul de compensare contractuală
nu este recunoscut ca reducător de risc pentru niciuna dintre
contrapartide. Autoritățile
competente se informează reciproc în această privinţă.
3.
Opiniile juridice menționate la litera (b) pot
fi redactate cu referire la tipurile de compensare contractuală. Acordurile
de compensare contractuală între produse diferite trebuie să
îndeplinească următoarele condiții suplimentare:
(a)     suma netă menționată la articolul 290 alineatul (2)
litera (a) este suma netă a valorilor de închidere pozitive și
negative ale oricărui acord-cadru bilateral individual inclus și a
valorilor pozitive și negative marcate la piață ale
tranzacțiilor individuale („valoarea netă pentru toate produsele”);
(b)     opiniile juridice menționate la articolul 290 alineatul (2) litera
(b) se referă la valabilitatea și la caracterul executoriu ale
întregului acord de compensare contractuală între produse diferite în
conformitate cu termenii săi și la impactul acordului de compensare
asupra dispozițiilor relevante ale oricărui acord-cadru bilateral
individual inclus.
Articolul 291
Obligațiile instituțiilor
1.
O instituție trebuie să stabilească
și să mențină proceduri pentru a asigura reexaminarea, în
lumina modificărilor legislațiilor jurisdicțiilor relevante
menționate la articolul 290 alineatul (2) litera (b), a
valabilității și a caracterului executoriu din punct de vedere
juridic ale compensării contractuale.
2.
Instituția păstrează în dosarele
sale toate documentele referitoare la compensarea contractuală necesare.
3.
Instituția ține seama de efectele compensării
la măsurarea expunerii la riscul de credit agregat al fiecărei
contrapartide și administrează riscul de credit al contrapartidei pe
baza efectelor acestei măsurări.
4.
În cazul acordurilor de compensare
contractuală între produse diferite, menționate la articolul 289,
instituția trebuie să mențină proceduri, în conformitate cu
articolul 290 alineatul (2) litera (c) pentru a verifica dacă pentru orice
tranzacție care urmează să fie inclusă într-un set de
compensare a fost emisă opinia juridică prevăzută la
articolul 290 alineatul (2) litera (b).
Instituția continuă să se
conformeze, ținând seama de acordul de compensare contractuală între
produse diferite, cerințelor de recunoaștere a compensării
bilaterale și cerințelor prevăzute la capitolul 4 pentru
recunoașterea diminuării riscului de credit, după caz, pentru
fiecare acord-cadru bilateral individual inclus și pentru fiecare
tranzacție inclusă.
Articolul 292
Efectele recunoașterii compensării ca fiind
reducătoare de risc
1.
În cazul acordurilor de compensare
contractuală se aplică următorul tratament:
(a)     compensarea în sensul secțiunilor 5 și 6 este
recunoscută după cum se indică în secțiunile respective;
(b)     în cazul contractelor de novație, pot fi ponderate sumele nete
unice stabilite prin astfel de contracte și nu sumele brute în cauză.
În aplicarea secțiunii 3, instituțiile
pot lua în considerare contractul de novație la determinarea:
(i)      costului de înlocuire curent menționat la articolul 269 alineatul
(1);
(ii)      valorilor principalului noțional sau valorilor suport,
menționate la articolul 269 alineatul (2).
În aplicarea secțiunii 4, la determinarea
valorii noționale menționate la articolul 270 alineatul (1),
instituțiile pot lua în considerare contractul de novație la calculul
valorii principalului noțional. În aceste cazuri, instituțiile
trebuie să aplice procentele indicate în tabelul 3.
(c)     În cazul altor acorduri de compensare, instituțiile aplică
secțiunea 3 după cum urmează:
(i)      costul de înlocuire curent menționat la articolul 269 alineatul
(1) pentru contractele incluse într-un acord de compensare se obține
ținând seama de costul de înlocuire net ipotetic efectiv care rezultă
din acord; în cazul în care compensarea conduce la o obligație netă
pentru instituția care calculează costul de înlocuire net, costul de
înlocuire curent este considerat ca fiind 0;
(ii)      cifra corespunzătoare expunerii de credit viitoare
potențiale, menționată la articolul 269 alineatul (1), pentru
toate contractele incluse într-un acord de compensare se reduce conform
următoarei formule:
unde:
PCEred
=     cifra redusă
corespunzătoare expunerii de credit viitoare potențiale pentru toate
contractele cu o contrapartidă dată incluse într-un acord de
compensare bilaterală valabil din punct de vedere juridic
PCEgross =  suma
cifrelor corespunzătoare expunerii de credit viitoare potențiale
pentru toate contractele cu o contrapartidă dată, care sunt incluse
într-un acord de compensare bilaterală valabil din punct de vedere juridic
și sunt calculate prin înmulțirea valorilor principalului
noțional cu procentele indicate în tabelul 1;
NGR =       raportul
net/brut (net-to-gross ratio), calculat ca raportul dintre costul de
înlocuire net pentru toate contractele incluse într-un acord de compensare
bilaterală valabil din punct de vedere juridic cu o contrapartidă
dată (la numărător) și costul de înlocuire brut pentru
toate contractele incluse într-un acord de compensare bilaterală valabil
din punct de vedere juridic cu contrapartida respectivă (la numitor).
2.
Atunci când calculează expunerea de credit
viitoare potențială în conformitate cu formula de mai sus,
instituțiile pot trata contractele incluse în acordul de compensare care
se potrivesc perfect, ca fiind un singur contract cu un principal noțional
echivalent cu veniturile nete.
În aplicarea articolului 270 alineatul (1),
instituțiile pot trata contractele incluse în acordul de compensare care
se potrivesc perfect ca fiind un singur contract cu un principal noțional
echivalent cu veniturile nete, înmulțind valorile principalului
noțional cu procentele indicate în tabelul 3.
În sensul prezentului alineat, contractele care se
potrivesc perfect sunt contractele forward pe cursul de schimb sau contractele
similare în care principalul noțional este echivalent cu fluxurile de
numerar, dacă acestea devin scadente la aceeași dată a valutei
și integral în aceeași monedă.
3.
Pentru toate celelalte contracte incluse într-un
acord de compensare, procentele aplicabile pot fi reduse după cum se
indică în tabelul 6:
             Tabelul 6
 Scadența inițială || Contracte pe rata dobânzii || Contracte pe cursul de schimb
 Mai mică sau egală cu un an || 0,35 % || 1,50 %
 Mai mare de un an, dar mai mică sau egală cu doi ani || 0,75 % || 3,75 %
 Adaos pentru fiecare an în plus || 0,75 % || 2,25 %
4.
În cazul contractelor pe rata dobânzii,
instituțiile pot alege, cu acordul autorităților competente, fie
scadența inițială, fie scadența reziduală.
Secțiunea 8
Elemente
ale portofoliului de tranzacționare
Articolul 293
Elemente ale portofoliului de tranzacționare
1.
În scopul aplicării prezentului articol, anexa
II va include o trimitere la instrumentele financiare derivate pentru
transferul riscului de credit, menționate în secțiunea C punctul 8 din
anexa I la Directiva 2004/39/CE.
2.
La calculul valorilor ponderate la riscul de
contrapartidă ale expunerilor elementelor din portofoliul de
tranzacționare, instituțiile trebuie să respecte
următoarele principii:
(a)     în cazul instrumentelor financiare derivate de credit de tip total
return swap și credit default swap, pentru a obține cifra
corespunzătoare expunerii de credit viitoare potențiale în
conformitate cu metoda prevăzută în secțiunea 3, valoarea
nominală a instrumentului se înmulțește cu următoarele
procente:
(i)      5 %, dacă obligația de referință, în cazul în
care ar da naștere unei expuneri directe a instituției, ar fi un
element eligibil în sensul părții a treia, titlul IV, capitolul 2;
(ii)      10 %, dacă obligația de referință, în cazul în
care ar da naștere unei expuneri directe a instituției, nu ar fi un
element eligibil în sensul părții a treia titlul IV capitolul 2.
Pentru o instituție a cărei expunere
provenind dintr-un instrument de tip credit default swap reprezintă o
poziție lungă pe suport, procentul utilizat la calculul expunerii de
credit viitoare potențiale poate fi 0 %, cu excepția cazului în
care instrumentul de tip credit default swap este supus lichidării în
cazul insolvenței entității a cărei expunere provenind din
swap reprezintă o poziție scurtă pe suport, chiar dacă
suportul nu a intrat în stare de nerambursare.
Dacă instrumentul financiar derivat de credit
furnizează protecție pentru obligația „nth to default” dintr-un
număr de obligații suport, o instituție determină care din
procentele de mai sus se aplică luând ca referință obligația
cu a nth cea mai scăzută calitate a creditului care, dacă ar fi
suportată de instituție, ar fi un element eligibil în sensul
părții a treia titlul IV capitolul 2;
(b)     instituțiile nu trebuie să utilizeze metoda simplă a
garanțiilor financiare prevăzută la articolul 217 pentru
recunoașterea efectelor garanției financiare;
(c)     în cazul tranzacțiilor de răscumpărare și al
operaţiunilor de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut
înregistrate în portofoliul de tranzacționare, instituțiile pot
recunoaște drept garanții reale eligibile toate instrumentele
financiare și toate mărfurile care sunt eligibile pentru includere în
portofoliul de tranzacționare;
(d)     pentru expunerile care provin din instrumente financiare derivate OTC
înregistrate în portofoliul de tranzacționare, instituțiile pot
recunoaște drept garanții reale eligibile mărfurile care sunt
eligibile pentru includere în portofoliul de tranzacționare;
(e)     în vederea calculării ajustărilor de volatilitate în cazul în
care aceste instrumente financiare sau mărfuri, care nu sunt eligibile în
conformitate cu capitolul 4, sunt date cu împrumut, vândute sau furnizate, ori
luate cu împrumut, achiziționate sau primite drept garanții reale sau
în alt mod în cadrul unei astfel de tranzacții, iar instituția
utilizează, în conformitate cu capitolul 4 secțiunea 3, abordarea
bazată pe ajustări de volatilitate reglementate, aceasta
tratează astfel de instrumente și mărfuri în același fel ca
titlurile de capital neincluse într-un indexul principal și cotate la o
bursă recunoscută;
(f)      dacă o instituție utilizează abordarea bazată pe
estimări proprii ale ajustărilor de volatilitate în conformitate cu
capitolul 4 secțiunea 3 pentru instrumentele financiare sau mărfurile
care nu sunt eligibile în conformitate cu capitolul 4, aceasta calculează
ajustările de volatilitate pentru fiecare element individual. Dacă utilizează abordarea bazată
pe modele interne definită în capitolul 4, instituţia poate aplica
această abordare şi pentru portofoliul de tranzacționare;
(g)     în ceea ce priveşte recunoașterea acordurilor-cadru de
compensare care acoperă tranzacţii de răscumpărare,
operaţiuni de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut sau
alte operațiuni ajustate la condițiile pieței de capital,
instituțiile recunosc compensarea între poziții din portofoliul de
tranzacționare și poziţii din afara acestuia, numai dacă
tranzacţiile compensate îndeplinesc următoarele condiții:
(i)      toate tranzacțiile sunt marcate la piaţă zilnic;
(ii)      orice elemente luate cu împrumut, achiziţionate sau primite în
cadrul tranzacțiilor pot fi recunoscute drept garanții financiare
eligibile în conformitate cu capitolul 4, fără aplicarea literelor
(c) - (f) din prezentul alineat;
(h)     dacă un instrument financiar derivat de credit inclus în
portofoliul de tranzacționare face parte dintr-o acoperire internă a
riscului, iar protecția creditului este recunoscută în temeiul
prezentului regulament în conformitate cu articolul 199, instituțiile
aplică una din următoarele abordări:
(i)      tratează instrumentul financiar derivat de credit ca și când
nu ar exista risc de contrapartidă decurgând din poziția pe
instrumentul respectiv;
(ii)      includ în mod consecvent în calculul cerințelor de fonduri proprii
pentru riscul de credit al contrapartidei toate instrumentele financiare
derivate de credit din portofoliul de tranzacționare care fac parte din
acoperiri interne ale riscului sau sunt achiziționate ca protecție
împotriva unei expuneri la riscul de credit al contrapartidei, dacă
protecția creditului este recunoscută ca eligibilă în
conformitate cu capitolul 4.
Secțiunea 9
Cerințele
de fonduri proprii pentru expunerile față de o contrapartidă
centrală
Articolul 294
Definiții
În sensul prezentei secțiuni se
aplică următoarele definiții:
(1)
cu privire la active, „indisponibil în caz de
faliment” înseamnă existența unor dispoziții eficace conform cărora activele nu vor fi
disponibile creditorilor unei contrapartide centrale sau unui membru
compensator, în cazul insolvenței contrapartidei centrale respective sau a
membrului compensator respectiv;
(2)
„tranzacție legată de o
contrapartidă centrală” înseamnă un contract sau o
tranzacție, enumerate la articolul 295 alineatul (1), între un client
și un membru compensator care sunt direct legate de un contract sau de o
tranzacție, enumerate la articolul 295 alineatul (1), între membrul
compensator respectiv și o contrapartidă centrală;
(3)
„membru compensator” înseamnă o societate care
participă în cadrul unei contrapartide centrale și care este
responsabilă cu executarea obligațiilor financiare care decurg din
această participare;
(4)
„client” înseamnă o societate având o
relație contractuală cu un membru compensator, care îi permite
să-și compenseze tranzacțiile cu contrapartida centrală
respectivă;
(5)
„contribuție prefinanțată”
înseamnă o contribuție la fondul de garantare al unei contrapartidei
centrale, care este plătită de o instituție.
Articolul 295
Domeniul de aplicare material
1.
Prezenta secțiune se aplică
următoarelor contracte și tranzacții, atât timp cât sunt în curs
de desfășurare cu o contrapartidă centrală:
(a)     contractele enumerate în anexa II și instrumentele financiare
derivate de credit;
(b)     tranzacțiile de răscumpărare;
(c)     operaţiunile de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu
împrumut;
(d)     tranzacțiile cu termen lung de decontare,
(e)     tranzacțiile de creditare în marjă;
2.
Instituțiile aplică tratamentul
specificat la articolele 297 și 298 contractelor și
tranzacțiilor în curs de desfășurare cu o contrapartidă
centrală, enumerate la alineatul (1), dacă sunt îndeplinite toate condițiile
următoare:
(a)     contrapartida centrală respectivă a fost autorizată în
statul membru de origine să furnizeze servicii de compensare în
conformitate cu legislația națională, sau, în cazul unei
contrapartide centrale dintr-o țară terță ori al unei
contrapartide centrale care furnizează servicii într-un stat membru, altul
decât statul membru de origine, a primit aprobarea de a furniza servicii de
compensare în statul membru respectiv, în conformitate cu legislația
națională a acelui stat membru;
(b)     autoritatea competentă a contrapartidei centrale menționate
la litera (a) a publicat un document care confirmă că acea
contrapartidă centrală se conformează tuturor
recomandărilor pentru contrapartide centrale publicate de Comitetul pentru
Sisteme de Plăți și de Decontare și de Comitetul tehnic al
Organizației Internaționale a Comisiilor de Valori Mobiliare;
(c)     contractele sau tranzacțiile nu au fost respinse de contrapartida
centrală.
3.
Dacă unul sau mai multe dintre criteriile
menționate la alineatul (2) nu au fost respectate, instituțiile
aplică tratamentul specificat la articolul 300.
Articolul 296
Tratamentul tranzacțiilor efectuate de membrii
compensatori și de clienți
1.
Instituțiile trebuie să-și
monitorizeze toate expunerile față de contrapartide centrale și
să comunice cu regularitate informații privind aceste expuneri
conducerii superioare și comitetului sau comitetelor competente ale
organului de conducere.
2.
Dacă o instituție acționează ca
membru compensator, pentru scopurile sale sau în calitate de intermediar
financiar între un client și o contrapartidă centrală,
instituția calculează cerințele de fonduri proprii pentru
expunerile sale față de o contrapartidă centrală în
conformitate cu articolele 297 - 300.
3.
Dacă o instituție acționează ca
membru compensator și, în această calitate, acționează ca
intermediar financiar între un client și o contrapartidă
centrală, instituția calculează cerințele de fonduri
proprii pentru tranzacțiile sale cu clientul legate de contrapartida
centrală în conformitate cu secțiunile următoare din prezentul
capitol, după caz.
4.
Dacă o instituție este un client al unui
membru compensator, aceasta calculează cerințele de fonduri proprii
pentru tranzacțiile sale cu membrul compensator legate de contrapartida
centrală în conformitate cu secțiunile următoare din prezentul
capitol, după caz.
5.
Ca alternativă la abordarea
prevăzută la alineatul (4), în cazul în care o instituție este
client, aceasta poate calcula cerințele de fonduri proprii pentru
tranzacțiile sale cu membrul compensator legate de contrapartida centrală
în conformitate cu articolele 297 - 300, dacă sunt îndeplinite
cumulativ următoarele condiții:
(a)     pozițiile și activele instituției legate de
tranzacțiile în cauză sunt distinse și separate, atât la nivelul
membrului compensator, cât și al contrapartidei centrale, de pozițiile
și activele membrului compensator și ale celorlalți clienți
ai membrului compensator și, ca urmare a acestei separări,
pozițiile și activele respective ale instituției sunt
indisponibile în cazul în care membrul compensator ori unul sau mai mulți dintre
clienții săi intră în stare de nerambursare sau în
insolvență;
(b)     legislația, reglementările și normele relevante și
acordurile contractuale aplicabile instituției sau contrapartidei centrale
ori obligatorii pentru acestea asigură, în cazul în care membrul
compensator intră în stare de nerambursare sau în insolvență,
transferul pozițiilor instituției legate de contractele și de
tranzacțiile în cauză și al garanțiilor reale aferente
către un alt membru compensator în perioada de risc de marjă relevantă.
6.
Dacă o instituție care
acționează ca membru compensator încheie un acord contractual cu un
client al unui alt membru compensator pentru a asigura clientulului respectiv
portabilitatea activelor și a pozițiilor menționate la alineatul
(5) litera (b), instituția poate atribui obligației contingente care
se creează ca urmare a acestui acord contractual o valoare a expunerii
egală cu zero.
Articolul 297
Cerințele de fonduri proprii pentru expunerile din
tranzacții
1.
O instituție trebuie să aplice o pondere
de risc de 2 % valorilor tuturor expunerilor sale din tranzacții cu
contrapartide centrale.
2.
Fără a aduce atingere alineatului (1),
dacă activele date în garanție unei contrapartide centrale sau unui
membru compensator sunt indisponibile în cazul în care contrapartida
centrală, membrul compensator ori unul sau mai mulți dintre
ceilalți clienți ai membrului compensator devin insolvenți, o
instituție poate atribui expunerilor la riscul de credit al contrapartidei
aferente activelor respective o valoare a expunerii egală cu zero.
3.
O instituție calculează valorile
expunerilor sale din tranzacții cu o contrapartidă centrală în
conformitate cu secțiunile următoare din prezentul capitol, după
caz.
4.
O instituție calculează valorile
ponderate la risc ale expunerilor pentru expunerile sale din tranzacții cu
contrapartide centrale în sensul articolului 108 alineatul (8) și al
articolului 151 înmulțind suma valorilor expunerilor sale din
tranzacții cu contrapartide centrale, calculate în conformitate cu
alineatele (2) și (3), cu ponderea de risc determinată în
conformitate cu alineatul (1).
5.
Fără a aduce atingere alineatelor (1)
și (2), dacă o instituție dă în garanție active unei
contrapartide centrale, aceasta aplică activelor respective ponderea de
risc aplicabilă în conformitate cu capitolele 2 - 4 valorilor
expunerilor calculate în conformitate cu alineatul (3).
Articolul 298
Cerințele de fonduri proprii pentru
contribuțiile la fondul de garantare
1.
Instituțiile care acționează ca
membri compensatori trebuie să dețină fonduri proprii pentru a
acoperi expunerile provenind din contribuțiile lor la fondul de garantare
al unei contrapartide centrale. Acestea
trebuie să calculeze cerința de fonduri proprii pentru expunerile
respective în conformitate cu metodologia prevăzută în prezentul
articol.
Dacă o contrapartidă centrală nu
are fonduri de garantare separate pentru tranzacțiile cu produse
prezentând numai risc de decontare, prevăzute în titlul V, și pentru
contractele și tranzacțiile enumerate la articolul 295 alineatul (1),
dar utilizează în schimb același fond de garantare pentru a mutualiza
pierderile asociate tuturor acestor tranzacții și contracte,
instituțiile trebuie să aplice metodologia prevăzută în
prezentul articol tuturor contribuțiilor lor la fondul de garantare respectiv.
2.
O instituție calculează cerința de
fonduri proprii (Ki) pentru a acoperi expunerea provenind din
contribuția sa prefinanțată (DFi) după
cum urmează:
unde:
β=         factorul de concentrare comunicat instituției de contrapartida
centrală;
N=        numărul de membri compensatori comunicat instituției de
contrapartida centrală;
DFCM=  suma contribuțiilor prefinanțate ale tuturor membrilor
compensatori ai contrapartidei centrale () comunicată
instituției de contrapartida centrală;
KCM=    suma cerințelor de fonduri proprii ale tuturor membrilor
compensatori ai contrapartidei centrale, calculată în conformitate cu
formula aplicabilă, specificată la alineatul (3) ().
Dacă o contrapartidă centrală are
un acord contractual cu membrii săi compensatori care îi permite să
utilizeze, total sau parțial, marja inițială primită de la
membrii săi compensatori ca și când aceasta ar reprezenta
contribuții prefinanțate, membrul compensator consideră, pentru
calculul prevăzut în prezentul alineat, marja inițială respectivă
ca fiind contribuție prefinanțată.
3.
Instituțiile calculează KCM
după cum urmează:
(a)     dacă KCCP ≤ DFCCP,
instituțiile utilizează următoarea formulă:
;
(b)     dacă DFCCP < KCCP ≤DF*,
instituțiile utilizează următoarea formulă:
;
(c)     dacă DF* < KCCP,
instituțiile utilizează următoarea formulă:
unde:
DFCCP
=           resursele financiare
prefinanțate ale contrapartidei centrale, comunicate instituției de
contrapartida centrală;
KCCP=   capitalul ipotetic al contrapartidei
centrale, comunicat instituției de contrapartida centrală;
DF =    contribuțiile prefinanțate
totale, comunicate instituției de contrapartida centrală;
DF*=    ;
=            ;
=   contribuția prefinanțată medie, , comunicată
instituției de contrapartida centrală;
c1=       un factor de capital egal cu;
c2=       un factor de capital egal cu 100 %;
μ=        1,2.
4.
instituțiile care acționează ca
membri compensatori calculează cerința de fonduri proprii ()
pentru expunerea provenind din contribuțiile lor angajate contractual (),
după cum urmează:
(a)     dacă DF*≥KCCP, instituțiile
utilizează următoarea formulă:
unde:
c1=       un factor de capital egal cu;
=            suma tuturor contribuțiilor angajate contractual (),
comunicată instituției de contrapartida centrală;
(b)     dacă DF* < KCCP,
instituțiile utilizează următoarea formulă:
.
5.
Valorile ponderate la risc ale expunerilor pentru
expunerile care provin din contribuția prefinanțată a unei
instituții, în sensul articolului 108 alineatul (8) și al articolului
151, se calculează prin înmulțirea cerinței de fonduri proprii (Ki),
determinată în conformitate cu alineatele (2) - (4), cu 12,5.
6.
„Contribuția angajată contractual”
înseamnă o contribuție la fondul de garantare al unei contrapartide
centrale, pe care o instituție are obligația contractuală de a o
plăti în cazul producerii unui eveniment specificat, dar care nu este o
contribuție prefinanțată.
7.
Dacă o contrapartidă centrală nu are
un fond de garantare și nici un acord contractual obligatoriu cu membrii
săi compensatori care să îi permită să utilizeze, integral
sau parțial, marja inițială primită de la membrii săi
compensatori ca și când aceasta ar reprezenta contribuții
prefinanțate, se aplică următoarele:
(a)     instituțiile substituie formula de calcul a cerinței de
fonduri proprii (Ki) de la alineatul (2) cu următoarea
formulă:
unde:
IMi=     marja inițială furnizată
contrapartidei centrale de membrul compensator i;
IM=     suma marjelor inițiale comunicată instituției de
contrapartida centrală;
(b)     dacă DFCCP sunt egale cu zero, instituțiile
utilizează la calculul de la alineatul (3) o valoare a c1 de
1,6 %.
8.
Dacă KCCP este egal cu zero,
instituțiile utilizează la calculele de la alineatele (3) și (4)
o valoare a c1 de 1,6 %.
Articolul 299
Calcularea capitalului ipotetic al unei contrapartide
centrale
1.
Pentru contractele și tranzacțiile
enumerate la articolul 295 alineatul (1), o contrapartidă centrală
calculează capitalul ipotetic necesar membrilor săi compensatori în
sensul prezentei secțiuni, după cum urmează:
unde:
EBRMi=                             valoarea expunerii
înaintea diminuării riscului, care este egală cu valoarea expunerii
contrapartidei centrale față de membrul compensator i provenită
din contractele și tranzacțiile enumerate la articolul 295 alineatul
(1) și calculată fără a lua în considerare garanția
reală furnizată de membrul compensator respectiv;
VMi=                                 marja de variație asociată membrului compensator i;
IMi=                                  marja inițială furnizată contrapartidei centrale de
membrul compensator i;
DFi=                                 contribuția prefinanțată a membrului compensator i;
RW =                                 o pondere de risc de 20 %;
rata capitalului=              8 %.
2.
Pentru calculul solicitat la alineatul (1), se
aplică următoarele:
(a)     o contrapartidă centrală calculează valoarea expunerilor
sale față de membrii săi compensatori în conformitate cu metoda
marcării la piață specificată la articolul 269. La calculul acestor valori, contrapartida
centrală deduce din expunerile sale garanțiile reale furnizate de
membrii săi compensatori, reduse în mod corespunzător cu
ajustările de volatilitate reglementate, în conformitate cu metoda
extinsă a garanțiilor financiare specificată la articolul 219;
(b)     dacă membrul compensator are dreptul să primească – dar
nu a primit încă – marja de variație de la contrapartida
centrală, aceasta introduce valoarea respectivă a Vmi în
ecuație, cu semn pozitiv. Dacă, dimpotrivă, contrapartida
centrală are dreptul să primească – dar nu a primit încă –
marja de variație de la membrul compensator, aceasta introduce valoarea
respectivă a Vmi în ecuație, cu semn negativ;
(c)     dacă o contrapartidă centrală are o expunere față
de una sau mai multe contrapartide centrale, aceasta tratează orice astfel
de expunere ca și când ar fi o expunere față de membri
compensatori și include orice marjă sau orice contribuții
prefinanțate primite de la aceste contrapartide centrale în calculul KCCP;
(d)     dacă resursele financiare ale unei contrapartide centrale sunt
utilizate în paralel, și în mod proporțional, cu contribuțiile
prefinanțate ale membrilor săi compensatori, aceasta adaugă
valoarea resurselor respective la DFCM;
(e)     dacă o contrapartidă centrală are un acord contractual
obligatoriu cu membrii săi compensatori, care îi permite să
utilizeze, integral sau parțial, marja inițială primită de
la membrii săi compensatori ca și când aceasta ar reprezenta
contribuții prefinanțate, contrapartida centrală consideră,
la calculul de la alineatul (1) și în scopul notificarii prevăzute la
alineatul (4) litera (b), marja inițială respectivă ca fiind
contribuții prefinanțate;
(f)      o contrapartidă centrală înlocuiește formula de la
articolul 292 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) cu următoarea
formulă:
;
(g)     dacă o contrapartidă centrală nu poate calcula valoarea
NGR definită la articolul 292 alineatul (1) litera (c) punctul (ii),
aceasta procedează după cum urmează:
(i)      notifică membrii săi compensatori care sunt instituții
cu privire la incapacitatea sa de a calcula NGR;
(ii)      pentru o perioadă de 3 luni, poate utiliza o valoare a NGR de 0,3
pentru a calcula PCEred menționată la
litera (f);
(h)     dacă, la sfârșitul perioadei specificate la litera (g)
punctul (ii), contrapartida centrală este în continuare incapabilă
să calculeze valoarea NGR, aceasta procedează după cum
urmează:
(i)      încetează să mai calculeze KCCP;
(ii)      notifică membrii săi compensatori care sunt instituții
cu privire la faptul că a încetat să mai calculeze KCCP;

(i)      în vederea calculării expunerii viitoare potențiale pentru
opțiuni și instrumente de tip swaption în cadrul metodei
marcării la piață specificate la articolul 269, o
contrapartidă centrală înmulțeste valoarea noțională a
contractului cu valoarea absolută a delta al opțiunii (), definit
la articolul 274 alineatul (1) litera (a);
(j)      dacă normele unei contrapartide centrale prevăd că
aceasta utilizează o parte din resursele sale financiare pentru a-și
acoperi pierderile generate de intrarea în stare de nerambursare a unuia sau a
mai multora dintre membrii săi compensatori, după ce a epuizat fondul
său de garantare, dar înainte de a solicita contribuțiile angajate
contractual ale membrilor săi compensatori, contrapartida centrală
adaugă valoarea acestor resurse financiare suplimentare ()
la valoarea totală a contribuțiilor prefinanțate (DF):
.
3.
O contrapartidă centrală efectuează
calculul de la alineatul (1) cel puțin trimestrial, sau chiar mai
frecvent, dacă autoritățile competente ale membrilor săi
compensatori care sunt instituții îi solicită acest lucru.
4.
O contrapartidă centrală notifică
următoarele informații membrilor săi compensatori care sunt
instituții și autorităților competente ale acestora:
(a)     capitalul ipotetic (KCCP);
(b)     suma contribuțiilor prefinanțate (DFCM)
sau, dacă contrapartida centrală nu are un fond de garantare și
nici un acord contractual obligatoriu cu membrii săi compensatori care
să îi permită să utilizeze, integral sau parțial, marja
inițială primită de la membrii săi compensatori ca și
când aceasta ar reprezenta contribuții prefinanțate, suma marjei
inițiale primite de la membrii săi compensatori ();
(c)     suma resurselor sale financiare prefinanțate, pe trebuie să o
utilizeze - prin lege sau ca urmare a unui acord contractual cu membrii
săi compensatori - pentru a-și acoperi pierderile generate de
intrarea în stare de nerambursare a unuia sau a mai multora dintre membrii
săi compensatori, înainte de a utiliza contribuțiile la fondul de
garantare ale celorlalți membri compensatori (DFCCP);
(d)     contribuția prefinanțată medie ();
(e)     numărul total al membrilor săi compensatori (N);
(f)      factorul de concentrare (β) definit la alineatul (5);
(g)     suma tuturor contribuțiilor angajate contractual ().
Contrapartida centrală notifică membrii
săi compensatori care sunt instituții cel puțin trimestrial, sau
chiar mai frecvent, dacă autoritățile competente ale acestor
membri compensatori îi solicită acest lucru.
5.
O contrapartidă centrală calculează
factorul de concentrare (β) în conformitate cu următoarea
formulă:
unde:
PCEred,i=       cifra redusă corespunzătoare
expunerii de credit viitoare potențiale pentru toate contractele și
tranzacțiile unei contrapartide centrale cu membrul compensator i.
6.
Instituțiile își informează
autoritățile competente în legătură cu primirea
notificărilor menționate la alineatul (2) litera (g) punctul (i)
și litera (h) punctul (ii) și la alineatul (4).
7.
ABE elaborează norme tehnice de punere în
aplicare care specifică următoarele:
(a)     frecvența și datele calculelor specificate la alineatul (1);
(b)     frecvența, datele și formatul uniform ale notificării
specificate la alineatul (4);
(c)     situațiile în care autoritatea competentă a unei
instituții care acționează ca membru compensator poate solicita
frecvențe mai mari de calcul și de raportare decât cele
prevăzute la literele (a) și (b).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de norme
tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2014.
Competența de a adopta normele tehnice de
punere în aplicare menționate la primul paragraf este conferită
Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 300
Cerințele de fonduri proprii pentru expunerile
față de contrapartidele centrale neconforme și pentru expunerile
din tranzacții neconforme
1.
În cazul în care condiția stabilită la
articolul 295 alineatul (3) a fost îndeplinită, instituțiile
procedează după cum urmează:
(a)     aplică abordarea standardizată pentru riscul de credit,
prevăzută la capitolul 2, pentru a calcula valorile expunerilor
și valorile ponderate la risc ale expunerilor din tranzacții pentru
contractele și tranzacţiile lor cu o contrapartidă
centrală;
(b)     aplică următoarea formulă pentru a calcula cerința
de fonduri proprii pentru expunerile provenind din contribuțiile lor
prefinanțate și din contribuțiile lor angajate contractual:
.
Dacă numai condiția prevăzută
la articolul 295 alineatul (2) litera (c) nu este îndeplinită,
instituțiile aplică litera (a) expunerilor din tranzacții,
legate de contractul sau de tranzacția respinsă de contrapartida
centrală, și tratamentul specificat la articolul 298 expunerilor
provenind atât din contribuțiile lor prefinanțate, cât și din
contribuțiile lor angajate contractual.
2.
Instituțiile calculează cerința de
fonduri proprii pentru expunerile lor față de o contrapartidă
centrală în conformitate cu alineatul (3) în următoarele
circumstanțe:
(a)     au primit de la contrapartida centrală notificarea solicitată
la articolul 299 alineatul (2) litera (h) punctul (ii) cu privire la faptul
că aceasta a încetat să mai calculeze KCCP;
(b)     instituțiile iau cunoștință – în urma unui anunț
public sau a unei notificări din partea autorității competente a
contrapartidei centrale sau chiar din partea contrapartidei centrale – de
faptul că respectiva contrapartidă centrală nu va mai îndeplini
condiția stabilită la articolul 295 alineatul (2) litera (a);
(c)     condiția stabilită la articolul 295 alineatul (2) litera (b)
încetează sa mai fie îndeplinită.
3.
În termen de 3 luni de la producerea
circumstanței prevăzute la alineatul (2) literele
(a) - (c), sau mai devreme dacă autoritatea competentă a
instituției solicită acest lucru, o instituție încetează
să mai aplice articolele 297 și 298 pentru a calcula cerințele
de fonduri proprii pentru expunerile din tranzacții și pentru
contribuțiile la fondul de garantare și procedează după cum
urmează:
(a)     calculează cerința de fonduri proprii pentru expunerile din
tranzacții față de contrapartida centrală respectivă
în conformitate cu alineatul (1) litera (a);
(b)     calculează cerința de fonduri proprii pentru expunerile
provenind atât din contribuțiile sale prefinanțate, cât și din
contribuțiile sale angajate contractal către contrapartida
centrală respectivă în conformitate cu alineatul (1) litera (b).

					Titlul III
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul operațional
Capitolul 1
Principii generale privind utilizarea diverselor abordări
Articolul 301
Aprobare și notificare
1.
Pentru a putea utiliza abordarea
standardizată, pe lângă respectarea standardelor generale de
administrare a riscurilor prevăzute la articolele 73 și 83 din
Directiva [inserat de OP], instituțiile trebuie să îndeplinească
criteriile prevăzute la articolul 309. Instituțiile notifică
autoritățile competente înainte de a utiliza abordarea standardizată.

Autoritățile competente permit
instituțiilor să utilizeze un indicator relevant alternativ pentru
liniile de activitate „retail banking” și „servicii bancare comerciale”,
în cazul în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 308
alineatul (2) și la articolul 309.
2.
Autoritățile competente permit
instituțiilor să utilizeze abordări avansate de evaluare bazate
pe propriile sisteme de cuantificare a riscului operațional, dacă
sunt respectate toate standardele calitative și cantitative prevăzute
la articolele 310 și respectiv 311 și dacă instituțiile
îndeplinesc standardele generale de administrare a riscurilor prevăzute la
articolele 73 și 83 din Directiva [inserat de OP] și în
secțiunea II, capitolul 3, titlul VII din directiva menționată.
Instituțiile solicită aprobarea
autorităților competente dacă doresc să aducă
modificări importante abordărilor avansate de evaluare și
să extindă în mod semnificativ sfera de aplicare a acestora.
Autoritățile competente acordă aprobarea numai în cazul în care,
în urma modificărilor semnificative și a extinderii sferei de
aplicare, instituțiile continuă să respecte standardele
menționate la primul paragraf.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza următoarele:
(a)
metodologia de evaluare pe baza căreia
autoritățile competente permit instituțiilor să utilizeze
abordările avansate de evaluare;
(b)
condițiile pentru evaluarea caracterului
semnificativ al extinderilor și al modificărilor aduse
abordărilor avansate de evaluare.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 302
Revenirea la utilizarea unor abordări mai puțin sofisticate
1.
Instituțiile care utilizează abordarea
standardizată nu revin la utilizarea abordării de bază, cu
excepția cazului în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute
la alineatul (3).
2.
Instituțiile care utilizează
abordările avansate de evaluare nu revin la utilizarea abordării
standardizate sau a abordării de bază, cu excepția cazului în
care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la alineatul (3).
3.
O instituție poate reveni la utilizarea unei
abordări mai puțin sofisticate pentru riscul operațional doar
dacă sunt îndeplinite următoarele două condiții:
(a)     instituția a demonstrat în mod
satisfăcător autorității competente că utilizarea unei
abordări mai puțin sofisticate nu este propusă pentru a reduce
cerințele de fonduri proprii legate de riscul operațional ale
instituției, este necesară ținând cont de natura și
complexitatea instituției și nu ar avea un impact negativ
semnificativ asupra solvabilității instituției sau asupra
capacității sale de a administra riscul operațional în mod
eficient;
(b)     instituția a primit în prealabil
aprobarea autorității competente.
Articolul 303
Utilizarea combinată a unor abordări diferite
1.
Instituțiile pot utiliza o combinație de
abordări, cu condiția să obțină aprobarea de la
autoritățile competente. Autoritățile competente
acordă această aprobare în cazul în care sunt îndeplinite cerințele
prevăzute la alineatele (2) - (4), după caz.
2.
O instituție poate folosi o abordare
avansată de evaluare în combinație fie cu abordarea de bază, fie
cu abordarea standardizată, dacă sunt îndeplinite următoarele
două condiții:
(a)
combinația de abordări utilizată de
instituție să cuprindă toate riscurile sale operaționale, iar
autoritățile competente să fie mulțumite de metodologia
utilizată de instituție pentru a acoperi diversele
activități, zone geografice, structuri juridice sau alte diviziuni
relevante stabilite la nivel intern;
(b)
criteriile prevăzute la articolul 309 și
standardele prevăzute la articolele 310 și 311 să fie
îndeplinite pentru partea de activități acoperită de abordarea
standardizată și, respectiv, de abordările avansate de evaluare.
3.
În cazul instituțiilor care doresc să
utilizeze o abordare avansată de evaluare în combinație fie cu
abordarea de bază, fie cu abordarea standardizată,
autoritățile competente pot, de la caz la caz, să impună
următoarele condiții suplimentare pentru acordarea aprobării:
(a)
la data punerii în aplicare a abordării
avansate de evaluare, o parte semnificativă a riscurilor operaționale
ale instituției să fi fost cuprinse în abordarea respectivă;
(b)
instituția să se angajeze să aplice
abordarea avansată de evaluare pentru o parte semnificativă a
operațiunilor sale, conform unui calendar care a fost transmis
autorităților competente și aprobat de acestea.
4.
O instituție poate solicita unei
autorități competente aprobarea de a utiliza o combinație între
abordarea de bază și abordarea standardizată numai în cazuri
excepționale, cum ar fi achiziția recentă a unei noi
activități, care poate necesita o perioadă de tranziție
pentru aplicarea abordării standardizate.
O autoritate competentă acordă
această aprobare numai în cazul în care instituția s-a angajat
să aplice abordarea standardizată conform unui calendar care a fost
transmis autorității competente și aprobat de aceasta.
5.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza următoarele:
(a)
condițiile pe care autoritățile
competente le utilizează la evaluarea metodologiei menționate la
alineatul (2) litera (a);
(b)     condițiile pe care
autoritățile competente le utilizează atunci când decid
dacă impun condițiile suplimentare menționate la alineatul (3).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2016.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Capitolul 2
Abordarea de bază
Articolul 304
Cerință de capital
Conform abordării de bază,
cerința de fonduri proprii pentru riscul operațional este egală
cu 15 % din media pe trei ani a indicatorului relevant definit la
articolul 305.
Instituțiile calculează media pe
trei ani a indicatorului relevant pe baza observațiilor pentru ultimele
trei perioade de douăsprezece luni, la sfârșitul exercițiului
financiar. Când nu sunt disponibile cifre auditate, instituțiile pot
utiliza estimări .
În cazul în care, pentru o anumită
observație, indicatorul relevant este negativ sau egal cu zero,
instituțiile nu iau în considerare această cifră la calcularea
mediei pe trei ani. Instituțiile calculează media pe trei ani
ca sumă a cifrelor pozitive împărțită la numărul de
cifre pozitive.
Articolul 305
Indicator relevant
1.
În cazul instituțiilor care aplică
standardele contabile prevăzute în Directiva 86/635/CEE, bazate pe
categoriile contabile ale contului de profit și pierdere al
instituțiilor, în conformitate cu articolul 27 din directiva menționată,
indicatorul relevant este suma elementelor enumerate în tabelul 1 de la
prezentul alineat. Instituțiile adaugă fiecare element la sumă
cu semnul său, pozitiv sau negativ.
 Tabelul 1
 1 Dobânzi de primit și venituri asimilate
 2 Dobânzi de plătit și cheltuieli asimilate
 3 Venituri din acțiuni și alte titluri cu randament fix/variabil
 4 Comisioane/taxe de primit
 5 Comisioane/taxe de plătit
 6 Profit net sau pierderi nete din operațiuni financiare
 7 Alte venituri din exploatare
Instituțiile adaptează aceste elemente
pentru a reflecta următoarele:
(a)
instituțiile calculează indicatorul
relevant înainte de deducerea oricăror provizioane și cheltuieli de
funcționare. Instituțiile includ în cheltuielile de funcționare
taxele plătite pentru externalizarea serviciilor către terți
care nu sunt o societate-mamă sau o filială a instituției ori o
filială a societății-mamă care la rândul ei este
societatea-mamă a instituției. Instituțiile pot utiliza cheltuielile
legate de externalizarea serviciilor către terți pentru a reduce
indicatorul relevant în cazul în care cheltuielile sunt generate de o societate
care face obiectul normelor prevăzute în prezentul regulament sau al unor
norme echivalente;
(b)
instituțiile nu utilizează
următoarele elemente la calcularea indicatorului relevant:
(i)      profituri/pierderi realizate din
vânzarea de elemente care nu fac parte din portofoliul de tranzacționare;
(ii)      venituri din elemente extraordinare sau
elemente incidentale;
(iii)     venituri din asigurări.
(c)
în cazul în care reevaluarea elementelor din
portofoliul de tranzacționare face parte din contul de profit și
pierdere, instituțiile pot include reevaluarea. În cazul în care
instituțiile aplică articolul 36 alineatul (2) din Directiva 86/635/CEE,
acestea includ reevaluarea contabilizată în contul de profit și
pierdere.
2.
Când instituțiile aplică standarde
contabile diferite de cele prevăzute în Directiva 86/635/CEE, acestea
calculează indicatorul relevant pe baza datelor care reflectă cel mai
bine definiția din prezentul articol.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare vizând stabilirea metodologiei de calculare a indicatorului
relevant menționat la alineatul (2).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2016.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Capitolul 3
Abordarea standardizată
Articolul 306
Cerință de fonduri proprii
1.
Conform abordării standardizate,
instituțiile își împart activitățile în liniile de
activitate prevăzute în tabelul 2 de la alineatul (4), în conformitate cu
principiile prevăzute la articolul 307.
2.
Instituțiile calculează cerința de
fonduri proprii pentru riscul operațional ca medie pe trei ani a sumei
cerințelor de fonduri proprii anuale pentru toate liniile de activitate
menționate în tabelul 2 de la alineatul (4). Cerința de fonduri
proprii anuale pentru fiecare linie de activitate este egală cu produsul
dintre factorul beta corespunzător menționat în tabelul respectiv
și partea din indicatorul relevant încadrată pe liniile de activitate
actuale.
3.
În orice an dat, instituțiile pot compensa
fără limite cerințele de fonduri proprii negative care
rezultă dintr-o parte negativă a indicatorului relevant din orice
linie de activitate cu cerințele de fonduri proprii pozitive din alte
linii de activitate.  Cu toate acestea, în cazul în care cerința
totală de fonduri proprii pe ansamblul liniilor de activitate dintr-un
anumit an este negativă, instituțiile trebuie să folosească
valoarea zero ca numărător pentru respectivul an.
4.
Instituțiile calculează media pe trei ani
a sumei menționate la alineatul (2) pe baza observațiilor pentru
ultimele trei perioade de douăsprezece luni, la sfârșitul
exercițiului financiar. Când nu sunt disponibile cifre auditate,
instituțiile pot utiliza estimări .
 Tabelul 2
 Linie de activitate || Listă de activități || Procent (factor beta)
 Finanțe corporatiste || Subscriere de instrumente financiare sau plasament de instrumente financiare în baza unui angajament ferm Servicii legate de operațiunile de subscriere Consultanță în domeniul investițiilor Consultanță cu privire la structura capitalului, strategia de afaceri și aspectele conexe, precum și consultanță și servicii cu privire la fuziunile și achizițiile de societăți Servicii de cercetare privind investițiile, analize financiare și alte forme de consiliere generală referitoare la tranzacțiile cu instrumente financiare || 18 %
 Tranzacționare și vânzări || Tranzacționare pe cont propriu Intermediere pe piețele interbancare Preluare și transmitere de ordine privind unul sau mai multe instrumente financiare Executare de ordine pentru contul clienților Plasament de instrumente financiare fără angajament ferm Administrare a unui sistem multilateral de tranzacționare || 18 %
 Brokeraj de retail (Activități cu persoane fizice sau întreprinderi mici și mijlocii care îndeplinesc criteriile prevăzute la articolul 79 pentru clasa expunerilor de tip retail) || Preluare și transmitere de ordine privind unul sau mai multe instrumente financiare Executare de ordine pentru contul clienților Plasament de instrumente financiare fără angajament ferm || 12 %
 Servicii bancare comerciale || Atragere de depozite și alte fonduri rambursabile Credite Leasing financiar Garanții și angajamente || 15 %
 Retail banking (Activități cu persoane fizice sau întreprinderi mici și mijlocii care îndeplinesc criteriile prevăzute la articolul 79 pentru clasa expunerilor de tip retail) || Atragere de depozite și alte fonduri rambursabile Credite Leasing financiar Garanții și angajamente || 12 %
 Plăți și decontări || Servicii de transfer de fonduri Emitere și administrare de mijloace de plată || 18 %
 Servicii de agent || Păstrarea și administrarea de instrumente financiare pentru contul clienților, inclusiv custodia și servicii conexe cum ar fi administrarea numerarului sau a garanțiilor reale || 15 %
 Administrarea activelor || Administrare de portofolii Administrare a organismelor de plasament colectiv în valori mobiliare Alte forme de administrare a activelor || 12 %
Articolul 307
Principii de încadrare pe linii de activitate
1.
Instituțiile elaborează și
formalizează politici și criterii specifice de încadrare a
indicatorului relevant pentru liniile de activitate și
activitățile actuale în schema standardizată prevăzută
la articolul 306. Acestea analizează și ajustează aceste
politici și criterii în mod corespunzător în cazul
activităților și riscurilor noi sau al celor care au suferit
modificări.
2.
Instituțiile aplică următoarele
principii la încadrarea activităților instituției:
(a)
instituțiile încadrează toate
activitățile pe liniile de activitate, respectând criteriul de
apartenență exclusivă a unei activități la o
singură linie;
(b)
instituțiile trebuie să aloce orice
activitate care nu poate fi încadrată cu ușurință pe o
anumită linie, dar care reprezintă o operațiune auxiliară a
unei activități deja încadrate, liniei de activitate pe care o
sprijină; dacă această activitate auxiliară susține
mai multe linii de activitate, instituțiile utilizează un criteriu
obiectiv de încadrare;
(c)
dacă o activitate nu poate fi încadrată
pe o anumită linie de activitate, instituțiile utilizează linia
de activitate care are ca rezultat cel mai mare procent. Pe aceeași linie
de activitate vor fi încadrate și operațiunile auxiliare asociate
activității în cauză;
(d)
instituțiile pot utiliza metode interne de
tarifare pentru a repartiza indicatorul relevant între liniile de activitate.
costurile care sunt generate în cadrul unei linii de activitate dar care sunt
imputabile unei alte linii de activitate pot fi realocate liniei de activitate
de care aparțin;
(e)
încadrarea activităților pe linii, în
scopul determinării cerinței de capital aferente riscului
operațional, trebuie să fie în concordanță cu categoriile
pe care instituțiile le utilizează pentru riscul de credit și
riscul de piață;
(f)
conducerea superioară, sub supravegherea
organului de conducere al instituției, poartă răspunderea pentru
politica de încadrare a activităților pe linii;
(g)
instituțiile se asigură că procesul
de încadrare pe linii de activitate face obiectul unei examinări
independente.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a stabili condițiile de aplicare a
principiilor de încadrare pe linii de activitate prevăzute la prezentul
articol.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 31 decembrie 2017.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 308
Abordarea standardizată alternativă
1.
Conform abordării standardizate alternative,
pentru liniile de activitate „retail banking” și „servicii bancare
comerciale”, instituțiile aplică următoarele:
(a)
indicatorul relevant este un indicator de venit
normalizat, egal cu valoarea nominală a creditelor și avansurilor,
înmulțită cu 0,035;
(b)
creditele și avansurile se referă la
sumele totale trase aferente portofoliilor de credit corespunzătoare. În
cazul liniei „servicii bancare comerciale", instituțiile includ, de
asemenea, titlurile din afara portofoliului de tranzacționare în valoarea
nominală a creditelor și avansurilor.
2.
Pentru a putea utiliza abordarea standardizată
alternativă, instituția trebuie să îndeplinească toate
condițiile următoare:
(a)
activitățile bancare de retail sau
comerciale să reprezinte cel puțin 90 % din veniturile sale;
(b)
o parte importantă a activităților
sale bancare de retail sau comerciale să fie reprezentată de
acordarea de credite cu probabilitate ridicată de nerambursare;
(c)
utilizarea abordării standardizate alternative
să ofere o bază adecvată pentru calcularea cerinței de
fonduri proprii pentru riscul operațional.
3.
ABE elaborează standarde tehnice de
reglementare care precizează condițiile pentru utilizarea
abordării standardizate alternative menționate la alineatul (2).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2016.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 309
Criterii pentru abordarea standardizată
Criteriile menționate la articolul 301
alineatul (1) primul paragraf sunt următoarele:
(a)
instituțiile dețin un sistem bine
formalizat de evaluare și administrare a riscului operațional, cu
responsabilități clar stabilite. Instituțiile identifică
expunerea lor la riscul operațional și urmăresc datele relevante
privind riscul operațional, inclusiv date privind pierderile
semnificative. Sistemul face obiectul unor examinări periodice
independente;
(b)
un sistem de evaluare a riscului operațional
al instituțiilor face parte integrantă din procesele de administrare
a riscurilor din cadrul instituției. Rezultatele evaluării riscului
operațional constituie o parte integrantă a procesului de
monitorizare și control al profilului de risc operațional al
instituției.
(c)
instituțiile implementează un sistem de
raportare către conducerea superioară, care asigură furnizarea
de rapoarte privind riscul operațional funcțiilor relevante din
cadrul instituțiilor. Instituțiile dispun de proceduri pentru adoptarea
de măsuri adecvate pe baza informațiilor incluse în rapoartele
către conducere.
Capitolul 4
Abordări avansate de evaluare
Secțiunea 1
Criterii de eligibilitate
Articolul 310
Standarde calitative
Standardele calitative menționate la
articolul 301 alineatul (2) sunt următoarele:
(a)
un sistem intern de cuantificare a riscului
operațional al instituției face parte integrantă din procesele
curente de administrare a riscului;
(b)
instituțiile dispun de o funcție
independentă de administrare a riscului operațional;
(c)
instituțiile dispun de proceduri de raportare
periodică a expunerilor la riscul operațional și a pierderilor
înregistrate, precum și de proceduri de implementare a măsurilor de
remediere care se impun;
(d)
sistemul de administrare a riscurilor din cadrul
instituției este bine formalizat. Instituția dispune de practici de
asigurare a respectării normelor și de politici de tratare a
cazurilor de nerespectare;
(e)
procesele de administrare și sistemele de
cuantificare a riscului operațional sunt supuse unor examinări
periodice realizate de către auditori interni sau externi;
(f)
procesele de validare internă ale
instituției operează într-un mod corect și eficient;
(g)
fluxurile de date și procesele asociate
sistemelor de cuantificare a riscului din cadrul instituției sunt
transparente și accesibile.
Articolul 311
Standarde cantitative
1.
Standardele cantitative menționate la
articolul 301 alineatul (2) includ standardele referitoare la proces, datele
interne, datele externe, analiza scenariilor, mediul de afaceri și
respectiv factorii de control intern menționați la alineatele (2) - (6).
2.
Standardele referitoare la proces sunt
următoarele:
(a)
la determinarea cerinței de fonduri proprii,
instituțiile includ atât pierderile așteptate, cât și pierderile
neașteptate, cu excepția cazului în care pierderile așteptate
sunt reflectate în mod adecvat în practicile interne. cuantificarea riscului
operațional surprinde și evenimentele de risc cu frecvență
redusă și impact negativ potențial major, situate la
extremitatea curbei de distribuție statistică, astfel încât să
se asigure atingerea unui standard de rigurozitate comparabil cu un interval de
încredere de 99,9 % pentru un orizont de timp de un an.
(b)
sistemul de cuantificare a riscului
operațional include utilizarea datelor interne, a datelor externe, a
analizei scenariilor și a factorilor care reflectă mediul de afaceri
și sistemele de control intern, astfel cum se prevede la alineatele (3) -
(6). Instituția dispune de o abordare formalizată cu privire la
ponderarea utilizării fiecăruia dintre cele patru elemente în
sistemul global de cuantificare a riscului operațional;
(c)
Sistemul de cuantificare a riscului
operațional din cadrul unei instituții surprinde cei mai
importanți factori de risc ce influențează forma
extremității curbei de distribuție statistică a
pierderilor;
(d)
instituțiile pot recunoaște
corelațiile dintre pierderile pentru riscul operațional din
estimările individuale de risc operațional numai dacă sistemele
lor de cuantificare a corelațiilor sunt riguroase, sunt implementate în
mod corect și iau în considerare nivelul de incertitudine aferent
oricăror astfel de estimări de corelații, în special în
perioadele de criză.  Instituțiile validează ipotezele aferente
corelațiilor, prin intermediul unor tehnici cantitative și calitative
corespunzătoare;
(e)
sistemul de cuantificare a riscului
operațional din cadrul instituției este consecvent pe plan intern
și evită luarea în considerare de mai multe ori a evaluărilor
calitative sau a tehnicilor de diminuare a riscului, care au fost recunoscute
în alte segmente ale prezentului regulament.
3.
Standardele referitoare la datele interne sunt
următoarele:
(a)
cuantificările de risc operațional
generate intern de instituții se bazează pe o perioadă de
observare istorică de cel puțin cinci ani. În cazul în care o
instituție aplică pentru prima dată o abordare avansată de
evaluare, se poate accepta o perioadă de observare istorică de trei
ani;
(b)     instituțiile au capacitatea să
repartizeze datele istorice interne privind pierderile pe liniile de activitate
prevăzute la articolul 306 și pe categoriile de evenimente
prevăzute la articolul 313 și pot furniza aceste date
autorităților competente la solicitarea adresată de acestea. În
circumstanțe excepționale, o instituție poate aloca evenimente
de pierderi care afectează întreaga instituție unei linii de activitate
suplimentare „elemente corporatiste”. Instituțiile dispun de criterii
obiective și formalizate de alocare a pierderilor pe liniile de activitate
și pe categoriile de evenimente specificate. Instituțiile
înregistrează pierderile din riscul operațional care sunt legate de
riscul de credit și pe care instituțiile le-au inclus în trecut în
bazele de date interne istorice pentru riscul de credit în bazele de date
privind riscul operațional și le identifică distinct. Aceste
pierderi nu fac obiectul unei cerințe de capital pentru acoperirea
riscului operațional, atât timp cât instituțiile continuă
să le trateze ca risc de credit la calcularea cerințelor de fonduri
proprii. Instituțiile iau în considerare pierderile din riscul
operațional care sunt legate de riscurile de piață la
determinarea cerinței de fonduri proprii pentru riscul operațional:
(c)     datele interne ale instituției
privind pierderile sunt complete, în sensul acoperirii tuturor
activităților și expunerilor semnificative asociate tuturor
subsistemelor și subdiviziunilor geografice corespunzătoare.
Instituțiile pot demonstra că orice excluderi ale unor
activități sau expuneri, luate atât individual, cât și în
combinație, nu au impact semnificativ asupra estimărilor de risc
globale. Instituțiile stabilesc praguri de pierdere minimă adecvate
pentru scopul colectării datelor interne privind pierderile;
(d)     pe lângă informațiile privind
valoarea brută a pierderii, instituțiile colectează
informații despre data evenimentului și eventualele sume recuperate
din valoarea brută a pierderii și asigură o descriere
succintă a cauzelor sau factorilor care au condus la producerea
evenimentului de pierdere;
(e)     instituțiile stabilesc criterii
specifice pentru repartizarea informațiilor cu privire la pierderea provocată
de un eveniment asociat unei funcții centralizate sau de o activitate
comună mai multor linii de activitate, precum și la pierderea
cumulată rezultată din evenimente legate în timp;
(f)      instituțiile aplică proceduri
formalizate pentru evaluarea relevanței în timp a datelor istorice privind
pierderile. Aceste proceduri se vor referi inclusiv la situațiile în care
sunt utilizate reparametrizări în baza unei judecăți
profesionale, scalări sau alte ajustări, măsura în care acestea
pot fi utilizate și persoanele abilitate să decidă în acest
sens.
4.
Standardele de eligibilitate referitoare la datele
externe sunt următoarele:
(a)
sistemul de cuantificare a riscului
operațional din cadrul instituției utilizează date externe
relevante, în special în situația în care există motive care să
indice că instituția este expusă la pierderi cu
frecvență redusă, dar cu impact negativ potențial major.
Instituția implementează un proces sistematic pentru stabilirea situațiilor
pentru care se impune utilizarea de date externe și a metodologiilor de
includere a acestor date în sistemul său de cuantificare;
(b)
instituțiile revizuiesc cu regularitate
condițiile și practicile cu privire la datele externe, le
formalizează și se asigură că fac obiectul unor
examinări independente periodice.
5.
În vederea evaluării expunerii la evenimente
cu impact negativ major, instituția utilizează, în combinație cu
date externe, analize de scenarii construite pe baza opiniilor exprimate de
experți. Instituțiile validează și revizuiesc în timp
evaluările astfel realizate, prin compararea cu pierderile înregistrate
efectiv, pentru a asigura verosimilitatea acestora.
6.
Standardele de eligibilitate referitoare la mediul
de afaceri și factorii de control intern sunt următoarele:
(a)
metodologia de evaluare a riscului la nivelul
întregii instituții ia în considerare factorii importanți legați
de mediul de afaceri și de controlul intern, care pot conduce la
modificarea profilului său de risc operațional;
(b)
instituțiile justifică alegerea
fiecărui factor prin potențialul de acțiune al acestuia ca
sursă de risc, pe baza experienței și considerând opiniile
profesionale emise din domeniile de activitate vizate;
(c)
instituțiile sunt în măsură să
justifice în fața autorităților competente sensibilitatea
estimărilor de risc la modificările intervenite în factorii
considerați, precum și ponderarea relativă a diverșilor
factorilor. Pe lângă modificările la nivelul riscului datorate
îmbunătățirii procedurilor de control, cadrul de cuantificare a
riscului utilizat de instituție ia în considerare și
potențialele creșteri ale nivelului riscului induse de creșterea
complexității sau a volumului activității;
(d)
instituția formalizează cadrul său
de cuantificare a riscului și se asigură că face obiectul unei
examinări independente în cadrul instituției și al unei
examinări din partea autorităților competente. Instituțiile
validează și revizuiesc în timp procesul de cuantificare și
rezultatele acestuia, prin compararea lor cu pierderile interne efectiv
înregistrate, precum și cu datele externe relevante.
7.         ABE
elaborează standarde tehnice de reglementare pentru a preciza
următoarele:
(a)
condițiile pe baza cărora se
evaluează dacă sistemul este riguros și implementat în mod
corect în sensul alineatului (2) litera (d);
(b)
circumstanțele excepționale în care o
instituție poate aloca evenimente de pierderi pe o linie de activitate
suplimentară menționată la alineatul (3) litera (b).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 31 decembrie 2016.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 312
Impactul asigurărilor și al altor mecanisme de transfer al riscului
1.
Autoritățile competente permit
instituțiilor să recunoască impactul asigurărilor, în
condițiile respectării cerințelor prevăzute la alineatele (2) – (5),
precum și al altor mecanisme de transfer al riscului în măsura în
care instituțiile pot demonstra că se realizează o reducere
semnificativă a riscului.
2.
Furnizorul asigurării este autorizat să
ofere servicii de asigurare sau reasigurare și beneficiază de un
rating cu privire la capacitatea de plată a despăgubirilor, furnizat
de către o instituție externă de evaluare a creditului
eligibilă stabilită de ABE, rating ce corespunde cel puțin
gradului 3 de calitate a creditului conform regulilor de ponderare la risc a
expunerilor față de instituții prevăzute în capitolul 2.
3.
Asigurarea și cadrul de asigurare al
instituțiilor îndeplinesc toate condițiile următoare:
(a)
polița de asigurare are o scadență
inițială de cel puțin un an; pentru polițe cu
scadență reziduală mai mică de un an, instituția face
ajustări corespunzătoare care să reflecte reducerea
progresivă a duratei reziduale, până la o ajustare de 100 % în
cazul polițelor cu scadență reziduală de 90 de zile sau mai
puțin;
(b)
polița de asigurare prevede un termen minim de
notificare a încetării contractului de 90 de zile;
(c)
polița de asigurare nu prevede excluderi sau
limitări activate de acțiuni ale autorității de
supraveghere, sau care, în cazul unei instituții în stare de faliment,
să împiedice administratorul judiciar sau lichidatorul instituției de
la recuperarea daunelor suferite sau a cheltuielilor suportate de
instituție, cu excepția acelor evenimente care au loc după
inițierea procedurii de administrare specială sau lichidare a
instituției. Cu toate acestea, polița de asigurare poate exclude
orice amenzi, penalități sau daune punitive rezultate din
acțiuni ale autorităților competente;
(d)
calculele privind diminuarea riscului reflectă
protecția oferită de polița de asigurare de o manieră care
să fie transparentă și coerentă cu probabilitatea
efectivă de înregistrare a pierderilor și impactul acestora, utilizate
în stabilirea cerinței globale de capital pentru riscul operațional;
(e)
asigurarea este furnizată de o entitate
terță. În cazul în care asigurarea este oferită de
entități afiliate sau captive, expunerea trebuie transferată
unei entități terțe independente care îndeplinește
criteriile de eligibilitate prevăzute la alineatul (2);
(f)
politica referitoare la recunoașterea
asigurării este fundamentată în mod corespunzător și
formalizată.
4.
Metodologia pentru recunoașterea
asigurării ia în considerare, prin intermediul unor reduceri sau
ajustări ale sumei asigurate recunoscute, următoarele elemente:
(a)
în cazul în care durata reziduală a
poliței de asigurare este mai mică de un an:
(i)      durata reziduală a poliței de
asigurare;
(ii)      condițiile de anulare a
poliței;
(b)
incertitudinea plății, precum și
neconcordanțe în protecția oferită de polițele de
asigurare.
5.
Reducerea cerințelor de fonduri proprii în
urma recunoașterii asigurărilor și a altor mecanisme de transfer
al riscului nu depășește 20 % din cerința de fonduri
proprii pentru riscul operațional determinată anterior
recunoașterii tehnicilor de diminuare a riscului.
Articolul 313
Clasificarea evenimentelor de pierdere
Evenimentele de pierdere menționate la
articolul 311 alineatul (3) litera (b) sunt următoarele:
 Tabelul 3
 Categoria de evenimente || Definiție
 Fraudă internă || Pierderi rezultate din acțiuni de genul celor comise cu intenția de fraudare, de însușire frauduloasă de bunuri sau de eludare a reglementărilor, legislației sau politicii instituției, excluzând evenimentele de discriminare sau încălcare a principiului diversității, în care este implicată cel puțin o persoană din interiorul acesteia;
 Fraudă externă || Pierderi rezultate din acțiuni de genul celor comise cu intenția de fraudare, de însușire frauduloasă de bunuri sau de eludare a legislației, comise de un terț.
 Practici de angajare și siguranța la locul de muncă || Pierderi rezultate din acțiuni contrare dispozițiilor legislației și convențiilor în materie de ocupare a forței de muncă, sănătate și siguranță la locul de muncă, din plata de daune pentru vătămări corporale sau din evenimente de discriminare sau de încălcare a principiilor diversității
 Clienți, produse și practici comerciale || Pierderi rezultate din încălcarea neintenționată sau din neglijență a obligațiilor profesionale față de clienți (inclusiv cele privind încrederea/siguranța și cele privind adecvarea serviciilor) sau din natura sau caracteristicile unui produs
 Pagube asupra activelor corporale || Pierderi rezultate din distrugerea sau deteriorarea activelor corporale în urma catastrofelor naturale sau a altor evenimente
 Întreruperea activității și funcționarea neadecvată a sistemelor || Pierderi rezultate din întreruperi ale activității sau funcționarea neadecvată a sistemelor
 Executarea, livrarea și gestiunea proceselor || Pierderi datorate procesării neadecvate a tranzacțiilor sau gestiunii necorespunzătoare a proceselor; pierderi din relațiile cu partenerii de afaceri și cu furnizorii
Titlul IV
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul de piață
Capitolul 1
Dispoziții generale
Articolul 314
Provizioane pentru cerințe consolidate
1.
Sub rezerva alineatului (2) și numai pentru
scopul calculării pozițiilor nete și a cerințelor de fonduri
proprii pe bază consolidată în conformitate cu prezentul titlu,
instituțiile pot folosi pozițiile dintr-o instituție sau
societate pentru a compensa pozițiile dintr-o altă instituție
sau societate.
2.
Instituțiile pot aplica dispozițiile
alineatului (1) doar cu condiția obținerii aprobării
autorităților competente, care se acordă în cazul în care sunt
îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)
există în cadrul grupului o repartiție
satisfăcătoare a fondurilor proprii;
(b)
cadrul de reglementare, juridic sau contractual în
care operează instituțiile este în măsură să garanteze
sprijinul financiar reciproc în interiorul grupului.
3.
În cazul în care există societăți
situate în țări terțe, pe lângă condițiile de la
alineatul (2), trebuie îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)
societățile în cauză au fost
autorizate într-o țară terță și fie corespund
definiției unei instituții de credit, fie sunt societăți de
investiții recunoscute de țări terțe;
(b)
societățile în cauză respectă,
fiecare în parte, cerințe de fonduri proprii echivalente cu cele
prevăzute în prezentul regulament;
(c)
în țările terțe în cauză nu
există reglementări care ar putea afecta semnificativ transferul de
fonduri în cadrul grupului.
Capitolul 2
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul de poziție
Secțiunea 1
Dispoziții generale și instrumente specifice
Articolul 315
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul de poziție
Cerința de fonduri proprii a
instituției pentru riscul de poziție este suma cerințelor de
fonduri proprii pentru riscul general și cel specific pozițiilor sale
pe titluri de creanță și de capital. Pozițiile din
securitizare din portofoliul de tranzacționare sunt tratate ca titluri de
creanță.
Articolul 316
Compensare
1.
Valoarea absolută a excedentului
pozițiilor lungi (scurte) ale unei instituții față de
pozițiile sale scurte (lungi) pe titluri de capital, titluri de
creanță și titluri convertibile, identice, precum și pe
contracte financiare futures, opțiuni, warranturi și warranturi
acoperite, identice, reprezintă poziția sa netă pe fiecare
dintre aceste instrumente diferite. La calcularea poziției nete,
pozițiile pe instrumente financiare derivate se tratează conform
dispozițiilor articolelor 317 - 319. În cazul în care instituția
deține titluri de creanță proprii, acestea nu se iau în
considerare la calcularea cerințelor de capital pentru riscul specific
prevăzute la articolul 325.
2.
Nu este permisă compensarea între un titlu
convertibil și o poziție de semn opus pe instrumentul suport al
acestuia, cu excepția cazului în care autoritățile competente
adoptă o abordare conform căreia se ia în considerare probabilitatea
ca un anumit titlu convertibil să fie convertit sau impun o
cerință de fonduri proprii pentru acoperirea oricărei pierderi
pe care conversia ar putea să o determine. Aceste abordări sau
cerințe de fonduri proprii se notifică la ABE. ABE monitorizează
practicile din acest domeniu și, în conformitate cu articolul 16 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010, emite orientări.
3.
Toate pozițiile nete, indiferent de semnul
lor, trebuie convertite zilnic în moneda folosită de instituție în
rapoarte la cursul de schimb la vedere în vigoare anterior agregării.
Articolul 317
Contracte futures și forward pe rata dobânzii
1.
Contractele futures pe rata dobânzii, contractele
forward pe rata dobânzii (FRA) și angajamentele forward de cumpărare
sau vânzare a titlurilor de creanță se tratează drept
combinații de poziții lungi și scurte. Astfel, o poziție
lungă pe un contract futures pe rata dobânzii se tratează ca o
combinație între un împrumut luat, cu scadență la data
livrării contractului futures și o deținere a unui activ cu o
scadență egală cu cea a instrumentului sau a poziției
noționale, reprezentând suport la contractul futures în cauză. În mod
similar, un contract FRA vândut se tratează ca o poziție lungă,
cu o scadență egală cu data decontării plus perioada
contractului, și o poziție scurtă, cu o scadență
egală cu data decontării. Atât împrumutul, cât și activul
deținut se includ în prima categorie prevăzută în tabelul 1 de
la articolul 325, în scopul calculării cerinței de fonduri proprii
pentru riscul specific aferent contractelor futures pe rata dobânzii și
contractelor FRA. Un angajament forward de cumpărare a unui titlu de
creanță se tratează ca o combinație între un împrumut cu
scadență la data livrării și o poziție lungă (spot)
pe însuși titlul de creanță. Împrumutul se include în prima
categorie prevăzută în tabelul 1 de la articolul 325, pentru
scopurile riscului specific, iar titlul de creanță se include în
coloana corespunzătoare din cadrul aceluiași tabel.
2.
În sensul prezentului articol, „poziție
lungă” înseamnă o poziție în care o instituție a fixat rata
dobânzii pe care o va primi la un anumit moment în viitor, iar „poziție
scurtă” înseamnă o poziție în care instituția a fixat rata
dobânzii pe care o va plăti la un anumit moment în viitor.
Articolul 318
Opțiuni și warranturi
1.
În sensul prezentului capitol, opțiunile
și warranturile pe rata dobânzii, pe titluri de creanță, pe
titluri de capital, pe indici bursieri, pe contracte financiare futures, pe
swapuri și pe valute se tratează ca și cum ar fi poziții
egale în valoare cu suma aferentă instrumentului suport la care se
referă opțiunea, înmulțită cu valoarea delta aferentă.
Pozițiile astfel obținute pot fi compensate cu orice poziții de
semn opus pe titluri sau pe instrumente financiare derivate suport identice.
Valoarea delta utilizată este, după caz, cea a bursei în cauză,
cea calculată de autoritățile competente sau, cu aprobarea
autorităților competente, în cazul în care aceasta nu este
disponibilă, precum și în cazul opțiunilor OTC, cea
calculată chiar de instituție, utilizând un model potrivit.  Aprobarea
este acordată dacă modelul estimează în mod adecvat
variația valorii opțiunii sau warrantului în funcție de
modificările minore ale prețului de piață al instrumentului
suport.
2.
Instituțiile reflectă în mod adecvat
riscurile, altele decât riscul delta, asociate cu opțiunile în
cerințele de fonduri proprii.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care definesc o serie de metode pentru reflectarea în
cerințele de fonduri proprii a riscurilor, altele decât riscul delta,
menționate la alineatul (2), într-o manieră proporțională
cu amploarea și complexitatea activităților instituțiilor
în ceea ce privește opțiunile și warranturile.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu articolele 10-14 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 319
Swapuri
Swap-urile se tratează pentru scopurile
riscului de rată a dobânzii pe aceeași bază ca și
instrumentele din bilanț. Astfel, un swap pe rata dobânzii, în cadrul
căruia o instituție primește o rată a dobânzii
variabilă și plătește o rată a dobânzii fixă, se
tratează ca fiind echivalent cu o poziție lungă pe un instrument
pe rată a dobânzii variabilă cu scadență egală cu
perioada până la următoarea dată de fixare a ratei dobânzii
și o poziție scurtă pe un instrument pe rată a dobânzii
fixă cu aceeași scadență ca și swap-ul însuși.
Articolul 320
Riscul de rată a dobânzii pentru instrumentele financiare derivate
1.
Instituțiile care marchează la
piață și administrează riscul de rată a dobânzii
pentru instrumentele financiare derivate reglementate de articolele 317 - 319
pe baza fluxurilor de numerar actualizate pot, cu aprobarea
autorităților competente, să utilizeze modelele de sensibilitate
pentru a calcula pozițiile menționate la aceste articole și le
pot utiliza pentru orice obligațiune care este amortizată pe perioada
reziduală, nu și pentru cele al căror principal este rambursat
la final într-o singură rată. Aprobarea se acordă dacă
aceste modele generează poziții care au aceeași sensibilitate la
modificările ratei dobânzii ca și fluxurile de numerar suport.
Această sensibilitate se evaluează în raport cu variațiile
independente ale unor rate eșantionate de-a lungul curbei de randament,
care să comporte cel puțin un punct de sensibilitate în fiecare
dintre benzile de scadență prevăzute în tabelul 2 de la
articolul 328. Pozițiile se includ în calculul cerințelor de fonduri
proprii pentru riscul general al titlurilor de creanță.
2.
Instituțiile care nu utilizează modelele
prevăzute la alineatul (1) pot să compenseze integral toate
pozițiile pe instrumente financiare derivate reglementate de articolele 317
- 319 care îndeplinesc cel puțin următoarele condiții:
(a)
pozițiile au aceeași valoare și sunt
denominate în aceeași monedă;
(b)
rata de referință (pentru pozițiile
pe rată variabilă) sau cuponul (pentru pozițiile pe rată
fixă) are valoare apropiată;
(c)
următoarea dată de fixare a dobânzii sau,
pentru pozițiile pe cupon fix, scadența reziduală corespunde
următoarelor limite:
(i)      mai puțin de o lună:
aceeași zi;
(ii)      între o lună și un an: în
șapte zile;
(iii)     peste un an: în 30 de zile.
Articolul 321
Instrumente financiare derivate de credit
1.
La calcularea cerinței de fonduri proprii
pentru riscul general și riscul specific al părții care își
asumă riscul de credit („vânzătorul protecției”) trebuie
utilizată, dacă nu se specifică altfel, valoarea
noțională a instrumentului financiar derivat de credit,
prevăzută în contract. Fără a aduce atingere primei teze,
instituția poate alege să înlocuiască valoarea
noțională cu valoarea noțională plus variația netă
a valorii de piață a instrumentului financiar derivat de la inițierea
tranzacției, reprezentând, din punctul de vedere al vânzătorului de
protecție, o variație netă în sens descendent, de semn negativ.
În scopul calculării cerinței de risc specific, alta decât pentru
instrumentele de tipul total return swap, se aplică scadența
instrumentului financiar derivat de credit prevăzută în contract,
și nu scadența obligației. Pozițiile se determină
după cum urmează:
(a)
un instrument de tipul total return swap
creează o poziție lungă pe riscul general al obligației de
referință și o poziție scurtă pe riscul general al
unui titlu de stat cu o scadență egală cu perioada până la
următoarea dată de fixare a ratei dobânzii și care are
atribuită o pondere de risc de 0 %, în temeiul titlului II capitolul 2.
De asemenea, acesta creează o poziție lungă pe riscul specific
al obligației de referință.
(b)
un instrument de tipul „credit default swap” nu
creează o poziție pe riscul general. Pentru scopurile riscului
specific, instituția trebuie să înregistreze o poziție
lungă sintetică pe o obligație a entității de
referință, cu excepția cazului în care instrumentul financiar
derivat beneficiază de un rating extern și îndeplinește
condițiile aferente unui titlu de creanță eligibil, caz în care
se înregistrează o poziție lungă pe instrumentul financiar
derivat. Dacă în cadrul produsului sunt datorate plăți sub
formă de prime sau dobânzi, aceste fluxuri de numerar trebuie să fie
reprezentate ca poziții noționale pe titluri de stat.
(c)
un instrument de tipul single name credit linked
note creează o poziție lungă pe riscul general al instrumentului
însuși, ca și un instrument pe rata dobânzii. Pentru scopul riscului
specific se creează o poziție lungă sintetică pe o
obligație a entității de referință. Pentru emitentul
titlului se creează o poziție lungă suplimentară. În cazul
în care un instrument de tipul credit linked note beneficiază de un rating
extern și îndeplinește condițiile aferente unui titlu de
creanță eligibil, este necesar să se înregistreze doar o singură
poziție lungă pe riscul specific al instrumentului respectiv.
(d)
Pe lângă o poziție lungă pe riscul
specific al emitentului instrumentului, un instrument de tipul multiple name
credit linked note, care oferă protecție proporțională,
creează o poziție pe fiecare entitate de referință, suma
noțională totală a contractului fiind repartizată între
poziții, proporțional cu ponderea pe care o are fiecare dintre
expunerile față de o entitate de referință. Atunci când se
pot selecta mai multe obligații ale unei entități de
referință, obligația cu cea mai mare pondere de risc
determină riscul specific.
Atunci când un instrument de tipul multiple name
credit linked note beneficiază de un rating extern și
îndeplinește condițiile aferente unui titlu de creanță
eligibil, este necesar să se înregistreze doar o singură poziție
lungă pe riscul specific al instrumentului respectiv.
(e)
Un instrument financiar derivat de credit de tipul
„first-asset-to-default” creează o poziție, de valoare egală cu
suma noțională, pe o obligație a fiecărei
entități de referință. În cazul în care valoarea
maximă a plății pentru un eveniment de credit este mai mică
decât cerința de fonduri proprii conform metodei de la prima teză a
prezentului punct, valoarea maximă a plății poate fi considerată
drept cerința de fonduri proprii pentru riscul specific.
Un instrument financiar derivat de credit de tipul
„second-asset-to-default” creează o poziție, de valoare egală cu
suma noțională, pe o obligație a fiecărei
entități de referință, cu excepția uneia (aceea care
are cea mai mică cerință de fonduri proprii pentru riscul
specific). În cazul în care valoarea maximă a plății pentru un
eveniment de credit este mai mică decât cerința de fonduri proprii
conform metodei de la prima teză a prezentului punct, această sumă
poate fi considerată drept cerința de fonduri proprii pentru riscul
specific.
Atunci când un instrument financiar derivat de
credit de tipul „n-th-to-default” (al n-lea caz de nerambursare)
beneficiază de un rating extern, vânzătorul protecției
calculează cerința de fonduri proprii pentru riscul specific
utilizând ratingul instrumentului financiar derivat și aplică
ponderile de risc aferente securitizării respective, după caz.
2.
Pentru partea care transferă riscul de credit
(„cumpărătorul protecției”), pozițiile sunt determinate
prin simetrie cu cele înregistrate de vânzătorul protecției, cu
excepția instrumentelor de tipul credit linked note (care nu
generează poziții scurte pe emitent). La calcularea cerinței de
fonduri proprii pentru „cumpărătorul protecției”, se
utilizează valoarea noțională a instrumentului financiar derivat
de credit, prevăzută în contract. Fără a aduce
atingere primei teze, instituția poate alege să înlocuiască
valoarea noțională cu valoarea noțională minus
variația netă a valorii de piață a instrumentului financiar
derivat de la inițierea tranzacției, reprezentând, din punctul de
vedere al cumpărătorului de protecție, o variație netă
în sens descendent, de semn negativ. Dacă la un moment dat
există o opțiune call în combinație cu un step-up, un asemenea
moment este considerat ca fiind scadența protecției.
Articolul 322
Titluri vândute în cadrul unui acord de răscumpărare sau împrumutate
O instituție, în cazul în care
transferă titluri sau drepturi garantate referitoare la proprietatea
titlurilor, în cadrul unui acord de răscumpărare sau în cazul în care
dă cu împrumut titlurile în cadrul unei operațiuni de dare de titluri
cu împrumut trebuie să includă titlurile respective în calculul
cerinței de fonduri proprii, conform prezentului capitol, cu condiția
ca aceste titluri să fie poziții din portofoliul de
tranzacționare.
Secțiunea 2
Titluri de creanță
Articolul 323
Poziții nete pe titluri de creanță
Pozițiile nete se clasifică
corespunzător monedei în care acestea sunt denominate, iar cerința de
fonduri proprii pentru riscul general și riscul specific se
calculează separat pentru fiecare monedă individuală.
Subsecțiunea 1
Risc specific
Articolul 324
Plafon privind cerința de fonduri proprii pentru o poziție netă
Instituția poate plafona cerința de
fonduri proprii pentru riscul specific al unei poziții nete pe un titlu de
creanță la valoarea maximă a pierderilor posibile ca urmare a
riscului de nerambursare. În cazul unei poziții scurte, această
limită poate fi calculată ca o modificare a valorii determinată
de titlu sau, unde este cazul, de faptul că denumirile suport devin
imediat lipsite de risc de nerambursare.
Articolul 325
Cerință de fonduri proprii pentru titlurile de creanță care
nu constau în securitizări
1.
Instituția atribuie pozițiile nete din
portofoliul de tranzacționare pe instrumente care nu sunt poziții din
securitizare, calculate conform articolului 316, categoriilor
corespunzătoare din tabelul 1 în funcție de emitent/debitor,
evaluarea externă sau internă a creditului, precum și în
funcție de scadența reziduală, și, în continuare, le
înmulțește cu ponderile prevăzute în tabelul menționat.
Instituția însumează pozițiile ponderate care rezultă din
aplicarea prezentului articol (indiferent dacă acestea sunt lungi sau
scurte) în vederea calculării cerinței de fonduri proprii pentru
acoperirea riscului specific.
 Tabelul 1
 Categorii || Cerință de fonduri proprii pentru riscul specific
 Titluri de creanță care ar beneficia de o pondere de risc egală cu 0 % conform abordării standardizate pentru riscul de credit. || 0 %
 Titluri de creanță care ar beneficia de o pondere de risc egală cu 20 % sau 50 % conform abordării standardizate pentru riscul de credit și alte elemente eligibile așa cum sunt definite la alineatul (6). || 0,25 % (durata reziduală până la scadența finală este mai mică sau egală cu 6 luni) 1,00 % (durata reziduală până la scadența finală este mai mare de 6 luni și mai mică sau egală cu 24 de luni) 1,60 % (durata reziduală până la scadența finală este mai mare de 24 de luni)
 Titluri de creanță care ar beneficia de o pondere de risc egală cu 100 % conform abordării standardizate pentru riscul de credit. || 8,00 %
 Titluri de creanță care ar beneficia de o pondere de risc egală cu 150 % conform abordării standardizate pentru riscul de credit. || 12,00 %
2.
Pentru ca instituțiile care aplică
abordarea bazată pe modele interne de rating (IRB - Internal Ratings
Based) clasei de expuneri căreia îi aparține emitentul titlului
de creanță să poată beneficia de o pondere de risc conform
abordării standardizate pentru riscul de credit, menționată la
alineatul (1), emitentul expunerii trebuie să aibă un rating intern
cu o probabilitate de nerambursare echivalentă cu sau mai
scăzută decât cea asociată cu gradul corespunzător de
calitate a creditului conform abordării standardizate.
3.
Instituțiile pot calcula cerințele pentru
riscul specific aferent oricăror obligațiuni care îndeplinesc
condițiile pentru o pondere de risc egală cu 10 %, în
conformitate cu tratamentul de la articolul 124 alineatul (3), ca jumătate
din cerința de fonduri proprii pentru riscul specific aplicabilă
celei de a doua categorii din tabelul 1.
4.
Alte elemente eligibile:
(a)
poziții lungi și scurte pe active care
pot fi încadrate la un grad de calitate a creditului care corespunde cel
puțin ratingului aferent unei investiții cu risc scăzut
(investment grade) în cadrul procesului de punere în corespondență
(mapping process), conform abordării standardizate pentru riscul de
credit;
(b)
poziții lungi și scurte pe active care,
datorită solvabilității emitentului, au o probabilitate de
nerambursare care nu este, conform abordării bazate pe modele interne de
rating, mai mare decât cea a activelor menționate la litera (a);
(c)
poziții lungi și scurte pe active pentru
care nu este disponibilă o evaluare din partea unei instituții
externe de evaluare a creditului desemnate, și care îndeplinesc
următoarele condiții:
(i)      sunt considerate suficient de lichide de
către instituția în cauză;
(ii)      calitatea lor investițională
este, în opinia instituției, cel puțin echivalentă cu aceea a
activelor menționate la litera (a);
(iii)     sunt admise la tranzacționare pe
cel puțin o piață reglementată dintr-un stat membru sau pe
o bursă (stock exchange) dintr-un stat terț, cu condiția ca
bursa respectivă să fie recunoscută de autoritățile
competente din statul membru respectiv;
(d)
poziții lungi și scurte pe active, emise
de instituții supuse cerințelor de fonduri proprii prevăzute în
prezentul regulament, care sunt considerate de către instituția în
cauză suficient de lichide și a căror calitate
investițională este, în opinia instituției, cel puțin
echivalentă cu cea a activelor menționate la litera (a);
(e)
titluri emise de instituții care sunt
considerate a avea un nivel de calitate a creditului echivalent sau mai ridicat
decât cele asociate gradului 2 de calitate a creditului, conform abordării
standardizate pentru riscul de credit al expunerilor față de
instituții, și care sunt supuse unor mecanisme de supraveghere
și reglementare comparabile cu cele prevăzute în directiva [inserat
de OP].
Instituțiile care aplică literele (c)
și (d) trebuie să aibă o metodologie documentată pe baza
căreia evaluează dacă activele îndeplinesc cerințele de la
punctele respective și să notifice această metodologie
autorităților competente.
Articolul 326
Cerință de fonduri proprii pentru titluri de securitizare
1.
Pentru titlurile din portofoliul de
tranzacționare care sunt poziții din securitizare, instituția
aplică o pondere pozițiilor nete calculate în conformitate cu
articolul 316 alineatul (1), după cum urmează:
(a)
pentru pozițiile din securitizare care ar face
obiectul abordării standardizate pentru riscul de credit din afara
portofoliului de tranzacționare al aceleiași instituții, 8 %
din ponderea de risc conform abordării standardizate, astfel cum se
prevede în capitolul 5;
(b)
pentru pozițiile din securitizare care ar face
obiectul abordării bazate pe modele interne de rating din afara
portofoliului de tranzacționare al aceleiași instituții, 8 %
din ponderea de risc conform abordării bazate pe modele interne de rating,
astfel cum se prevede la capitolul 5.
2.
Metoda formulei prudențiale
prevăzută la articolul 257 poate fi utilizată în cazul în care
instituția poate produce estimări ale probabilității de
nerambursare și, dacă este cazul, ale valorii expunerii aplicabile
și ale pierderii în caz de nerambursare (LGD - loss given default),
ca factori în metoda formulei prudențiale, în conformitate cu
cerințele pentru estimarea acestor parametri conform abordării bazate
pe modele interne de rating, astfel cum se prevede la capitolul 2,
secțiunea 3.
Metoda poate fi utilizată de către o
altă instituție decât instituția inițiatoare, care o poate
aplica pentru aceeași poziție din securitizare din afara
portofoliului său de tranzacționare, numai cu aprobarea
autorității competente, care se acordă dacă instituția
îndeplinește condiția prevăzută la teza precedentă.
Ca alternativă, estimările
probabilității de nerambursare și ale pierderii în caz de
nerambursare ca factori în metoda formulei prudențiale pot fi, de
asemenea, determinate pe baza estimărilor rezultate dintr-o abordare
bazată pe modele interne de rating (IRC – Internal Ratings Based) a
unei instituții căreia i s-a acordat aprobarea de a utiliza un model
intern pentru riscul specific al titlurilor de creanță.  Alternativa
poate fi utilizată doar cu aprobarea autorităților competente,
care se acordă dacă estimările îndeplinesc cerințele
cantitative pentru abordarea bazată pe modele interne de rating
prevăzute la capitolul 2, secțiunea 3.
În conformitate cu articolul 16 din Regulamentul
(UE) nr. 1093/2010, ABE emite orientări privind utilizarea
estimărilor probabilității de nerambursare și ale pierderii
în caz de nerambursare ca date de intrare atunci când aceste estimări se
bazează pe o abordare IRC.
3.
În cazul pozițiilor din securitizare care fac
obiectul unei ponderi de risc suplimentare în conformitate cu articolul 396, se
aplică 8 % din totalul ponderii de risc.
4.
Instituția însumează pozițiile
ponderate care rezultă din aplicarea prezentului articol (indiferent
dacă acestea sunt lungi sau scurte) în vederea calculării
cerinței de fonduri proprii pentru acoperirea riscului specific.
5.
Prin derogare de la alineatul (4), pe durata unei
perioade de tranziție care se încheie la 31 decembrie 2013,
instituția își calculează separat suma pozițiilor lungi
nete ponderate și suma pozițiilor scurte nete ponderate. Suma cea mai
mare constituie cerința de fonduri proprii pentru riscul specific. Cu
toate acestea, instituția raportează trimestrial
autorității competente din statul membru de origine suma totală
a pozițiilor lungi nete ponderate și a pozițiilor scurte nete
ponderate, defalcată pe tipurile de active suport.
Articolul 327
Cerință de fonduri proprii pentru portofoliu de tranzacționare
pe bază de corelație
1.
Portofoliul de tranzacționare pe bază de
corelație constă în poziții din securitizare și în
instrumente financiare derivate de credit de tipul „n-th-to-default”(al n-lea
caz de nerambursare) care îndeplinesc toate criteriile următoare:
(a)
pozițiile nu sunt nici poziții din
resecuritizare, nici opțiuni pe o tranșă din securitizare
și nici alte instrumente derivate ale expunerilor din securitizare care nu
oferă o repartizare proporțională din încasările unei
tranșe din securitizare;
(b)
Toate instrumentele de referință sunt:
(i)      fie instrumente având la bază o
singură semnătură, inclusiv instrumente derivate de credit având
la bază o singură semnătură, pentru care există o
piață lichidă bidirecțională;
(ii)      fie indici tranzacționați în
mod normal, care se bazează pe entitățile de referință
în cauză.
Se consideră că există o
piață bidirecțională atunci când există oferte
independente, de bună credință, de cumpărare și
vânzare, astfel încât într-o singură zi să se poată determina un
preț raportat în mod rezonabil la ultimul preț de vânzare sau la
cotații curente competitive, de bună credință, de
cumpărare sau de vânzare și să se poată efectua decontarea
la acest preț într-un interval relativ scurt potrivit uzanței
comerciale.
2.
Pozițiile care fac trimitere la oricare dintre
următoarele elemente nu sunt incluse într-un portofoliu de
tranzacționare pe bază de corelație:
(a)
un suport care poate fi alocat clasei de expuneri
„creanțe sau creanțe contingente de tip retail” sau clasei de
expuneri „creanțe sau creanțe contingente garantate cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare” conform abordării standardizate pentru
riscul de credit din afara portofoliului de tranzacționare al unei
instituții;
(b)
o creanță asupra unei entități
cu scop special.
3.
O instituție poate include în portofoliul de
tranzacționare pe bază de corelație poziții care nu sunt
nici poziții din securitizare, nici instrumente financiare derivate de
credit de tipul „n-th-to-default”, dar care acoperă alte poziții ale
acestui portofoliu, sub rezerva existenței unei piețe lichide
bidirecționale, astfel cum se prevede la alineatul (1) ultimul paragraf,
pentru instrumentul respectiv sau suporturile acestuia.
4.
O instituție determină cea mai mare
dintre următoarele valori ca cerință de fonduri proprii pentru
riscul specific în ceea ce privește portofoliul de tranzacționare pe
bază de corelație:
(a)
cerința totală de fonduri proprii pentru
riscul specific care s-ar aplica exclusiv pozițiilor nete lungi din
portofoliul de tranzacționare pe bază de corelație;
(b)
cerința totală de fonduri proprii pentru
riscul specific care s-ar aplica exclusiv pozițiilor nete scurte din
portofoliul de tranzacționare pe bază de corelație.
Subsecțiunea 2
Risc general
Articolul 328
Calcularea riscului general pe baza scadenței
1.
În vederea calculării cerințelor de
fonduri proprii pentru acoperirea riscului general, toate pozițiile se
ponderează corespunzător scadenței, astfel cum se explică
la alineatul (2), în vederea calculării cerinței de fonduri proprii
necesare pentru acoperirea acestora. Această cerință se reduce
în cazul în care o poziție ponderată este deținută în
paralel cu o poziție ponderată de semn opus, în cadrul aceleiași
benzi de scadență. Reducerea cerinței se efectuează de
asemenea în cazul în care pozițiile ponderate de semn opus se
încadrează în benzi de scadență diferite, nivelul reducerii
depinzând atât de faptul că cele două poziții aparțin sau
nu aceleiași zone, cât și de zonele specifice în care se
încadrează.
2.
Instituția încadrează pozițiile nete
în benzile de scadență corespunzătoare din coloana 2 sau,
după caz, coloana 3 a tabelului 2 de la alineatul (4). Instituția
realizează acest lucru pe baza scadenței reziduale, în cazul
instrumentelor cu rată fixă și pe baza perioadei rămase
până la următoarea fixare a ratei dobânzii, în cazul instrumentelor
la care rata dobânzii este variabilă înainte de scadența finală.
Instituția face, de asemenea, distincție între titlurile de
creanță cu un cupon de 3 % sau mai mult și cele cu un cupon
sub 3 % și, în consecință, le încadrează în coloana 2
sau coloana 3 a tabelului 2 Apoi, instituția le înmulțește pe fiecare
dintre acestea cu ponderea aferentă benzii de scadență în
cauză din coloana 4 a tabelului 2.
3.
Ulterior, instituția calculează suma
pozițiilor lungi ponderate și suma pozițiilor scurte ponderate
din fiecare dintre benzile de scadență. Partea care corespunde de la
cele două sume amintite, într-o bandă de scadență
dată, reprezintă poziția ponderată pusă în
corespondență în acea bandă, în timp ce poziția lungă
reziduală sau poziția scurtă reziduală reprezintă
poziția ponderată nepusă în corespondență în aceeaşi
bandă. Apoi, se calculează totalul pozițiilor ponderate puse în
corespondență din toate benzile.
4.
Pentru benzile incluse în fiecare dintre zonele din
tabelul 2, instituția calculează totalurile pozițiilor lungi
ponderate nepuse în corespondență, în vederea determinării
poziției lungi ponderate nepuse în corespondență pentru fiecare
zonă. În mod similar, totalurile aferente pozițiilor scurte ponderate
nepuse în corespondență, de la fiecare bandă dintr-o anumită
zonă, se însumează în vederea determinării poziției scurte
ponderate nepuse în corespondență pentru acea zonă. Partea
aferentă poziției lungi ponderate nepuse în corespondență
pentru o zonă dată, care este pusă în corespondență cu
poziția scurtă ponderată, nepusă în corespondență
pentru aceeași zonă, reprezintă poziția ponderată
pusă în corespondență pentru zona respectivă. Partea
poziției lungi ponderate, nepuse în corespondență, sau a
poziției scurte ponderate, nepuse în corespondență pentru o
zonă, care nu poate fi astfel pusă în corespondență,
reprezintă poziția ponderată nepusă în
corespondență pentru zona respectivă.
 Tabelul 2
 Zonă || Bandă de scadență ||   ||
 Cupon de 3 % sau mai mult || Cupon sub 3 %
 Unu || 0 ≤ 1 lună || 0 ≤ 1 lună || 0,00 || —
 > 1 ≤ 3 luni || > 1 ≤ 3 luni || 0,20 || 1,00
 > 3 ≤ 6 luni || > 3 ≤ 6 luni || 0,40 || 1,00
 > 6 ≤ 12 luni || > 6 ≤ 12 luni || 0,70 || 1,00
 Doi || > 1 ≤ 2 ani || > 1,0 ≤ 1,9 ani || 1,25 || 0,90
 > 2 ≤ 3 ani || > 1,9 ≤ 2,8 ani || 1,75 || 0,80
 > 3 ≤ 4 ani || > 2,8 ≤ 3,6 ani || 2,25 || 0,75
 Trei || > 4 ≤ 5 ani || > 3,6 ≤ 4,3 ani || 2,75 || 0,75
 > 5 ≤ 7 ani || > 4,3 ≤ 5,7 ani || 3,25 || 0,70
 > 7 ≤ 10 ani || > 5,7 ≤ 7,3 ani || 3,75 || 0,65
 > 10 ≤ 15 ani || > 7,3 ≤ 9,3 ani || 4,50 || 0,60
 > 15 ≤ 20 ani || > 9,3 ≤ 10,6 ani || 5,25 || 0,60
 > 20 ani || > 10,6 ≤ 12,0 ani || 6,00 || 0,60
   || > 12,0 ≤ 20,0 ani || 8,00 || 0,60
   || > 20 ani || 12,50 || 0,60
5.
Partea aferentă poziției lungi sau scurte
ponderate, nepuse în corespondență în zona unu, care este pusă
în corespondență cu poziția scurtă sau lungă
ponderată nepusă în corespondență din zona doi,
reprezintă poziția ponderată pusă în
corespondență între zonele unu și doi. Același calcul se
realizează ulterior pentru partea rămasă din poziția
ponderată nepusă în corespondență din zona doi și
poziția ponderată nepusă în corespondență din zona
trei, în vederea calculării poziției ponderate puse în
corespondență între zonele doi și trei.
6.
Instituția poate inversa ordinea de la
alineatul (5), astfel încât să calculeze poziția ponderată
pusă în corespondență între zonele doi și trei înainte
să calculeze poziția respectivă între zonele unu și doi.
7.
Apoi, în vederea determinării poziției
ponderate puse în corespondență între zonele unu și trei, soldul
poziției ponderate nepuse în corespondență din zona unu se pune
în corespondență cu cel din zona trei, rămas după ce zona
trei a fost pusă în corespondență cu zona doi.
8.
Pozițiile reziduale rezultate în urma
parcurgerii celor trei proceduri separate de calcul de punere în
corespondență prevăzute la alineatele (5), (6) și (7) se
însumează.
9.
Cerința de fonduri proprii a instituției
se calculează prin însumarea următoarelor elemente:
(a)
10 % din suma pozițiilor ponderate puse
în corespondență în toate benzile de scadență;
(b)
40 % din poziția ponderată pusă
în corespondență din zona unu;
(c)
30 % din poziția ponderată pusă
în corespondență din zona doi;
(d)
30 % din poziția ponderată pusă
în corespondență din zona trei;
(e)
40 % din poziția ponderată pusă
în corespondență între zonele unu și doi și între zonele
doi și trei;
(f)
150 % din poziția ponderată
pusă în corespondență între zonele unu și trei;
(g)
100 % din pozițiile ponderate reziduale
nepuse în corespondență.
Articolul 329
Calcularea riscului general pe baza duratei
1.
Instituțiile pot utiliza în vederea
calculării cerinței de fonduri proprii pentru riscul general, aferent
titlurilor de creanță, în locul abordării prevăzute la
articolul 328, o abordare care reflectă durata, cu condiția ca
instituția să utilizeze acest sistem în mod consecvent.
2.
Conform abordării bazate pe durată
menționate la alineatul (1), instituția ia valoarea de
piață a fiecărui titlu de creanță cu rată
fixă și calculează randamentul la scadență al
acestuia, care este rata de actualizare implicită pentru titlul respectiv.
În cazul instrumentelor cu rată variabilă, instituția ia
valoarea de piață a fiecărui instrument și calculează
randamentul pornind de la ipoteza că principalul este scadent la
următoarea dată de fixare a ratei dobânzii.
3.
Apoi, instituția calculează durata
modificată pentru fiecare titlu de creanță pe baza
următoarei formule:
unde:
D =    durata calculată conform
următoarei formule:
unde:
R = randamentul la scadență;
Ct = plata în numerar la momentul t;
M = scadența totală.
Se efectuează corecții ale calculului
duratei modificate pentru titlurile de creanță supuse riscului de
plată anticipată. ABE, în conformitate cu articolul 16 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010, emite orientări cu privire la modul de
aplicare a acestor corecții.
4.
Apoi, instituția încadrează fiecare titlu
de creanță în zona corespunzătoare a tabelului 3.
Instituția realizează acest lucru pe baza duratei modificate a
fiecărui instrument.
 Tabelul 3
 Zonă || Durată modificată (în ani) || Dobândă presupusă (modificare, în %)
 Unu || > 0 ≤ 1,0 || 1,0
 Doi || > 1,0 ≤ 3,6 || 0,85
 Trei || > 3,6 || 0,7
5.
Instituția calculează apoi poziția
ponderată pe baza duratei, pentru fiecare instrument, prin înmulțirea
valorii sale de piață cu durata sa modificată și cu
modificarea presupusă a ratei dobânzii aferente unui instrument
căruia îi corespunde respectiva durată modificată (a se vedea
coloana 3 a tabelului 3).
6.
Instituția calculează pozițiile
lungi ponderate pe baza duratei, precum și pozițiile scurte ponderate
pe baza duratei, în cadrul fiecărei zone. Suma rezultată din punerea
în corespondență, în fiecare zonă, a pozițiilor lungi
ponderate pe baza duratei cu pozițiile scurte ponderate pe baza duratei,
reprezintă poziția ponderată pe baza duratei, pusă în
corespondență pentru zona respectivă.
Apoi instituția calculează pentru
fiecare zonă pozițiile ponderate pe baza duratei nepuse în
corespondență. În continuare, parcurge procedurile stabilite la
articolul 328 alineatele (5) – (8), pentru pozițiile ponderate nepuse în
corespondență.
7.
Ulterior, cerința de fonduri proprii a
instituției se calculează ca sumă a următoarelor elemente:
(a)
2 % din poziția ponderată pe baza
duratei, pusă în corespondență pentru fiecare zonă;
(b)
40 % din pozițiile ponderate pe baza
duratei, puse în corespondență între zonele unu și doi și
între zonele doi și trei;
(c)
150 % din poziția ponderată pe baza
duratei, pusă în corespondență între zonele unu și trei;
(d)
100 % din pozițiile reziduale ponderate
pe baza duratei, nepuse în corespondență.
Secțiunea 3
Titluri de capital
Articolul 330
Poziții nete pe titluri de capital
1.
Instituția calculează separat suma
tuturor pozițiilor nete lungi și suma tuturor pozițiilor nete
scurte, în conformitate articolul 316. Suma valorilor absolute ale celor
două cifre reprezintă poziția brută totală a
instituției.
2.
Instituția calculează, separat pentru
fiecare piață, diferența dintre suma pozițiilor nete lungi
și suma pozițiilor nete scurte. Suma valorilor absolute ale acestor
diferențe reprezintă poziția netă totală a
instituției.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care definesc termenul „piață” menționat la
alineatul (2).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la paragraful
anterior, în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 331
Riscul specific al titlurilor de capital
Pentru a calcula cerința de fonduri
proprii pentru acoperirea riscului specific, instituția
înmulțește poziția sa brută totală cu 8 %.
Articolul 332
Riscul general al titlurilor de capital
Pentru a calcula cerința de fonduri
proprii pentru acoperirea riscului general, instituția
înmulțește poziția sa netă totală cu 8 %.
Articolul 333
Indici bursieri
1.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare în care se precizează indicii bursieri pentru care
sunt disponibile unul sau mai multe dintre tratamentele prevăzute la
alineatele (3) și (4).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice până la data de 1 ianuarie 2014.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
2.
Înainte de intrarea în vigoare a standardelor
tehnice menționate la alineatul (1), instituțiile pot continua
să aplice tratamentul prevăzut la alineatele (3) și (4), în
cazul în care autoritățile competente au aplicat acest tratament
înainte de 1 ianuarie 2013.
3.
Contractele futures pe indici bursieri,
echivalentele delta ale opțiunilor pe contractele futures pe indici
bursieri și ale opțiunilor pe indici bursieri, care sunt denumite în
continuare, în mod colectiv, „contracte futures pe indici bursieri”, se pot
descompune în poziții pe fiecare dintre titlurile de capital componente.
Aceste poziții pot fi tratate ca și poziții pe titlurile de
capital suport respective și pot fi compensate cu poziții de semn
opus pe înseși titlurile de capital suport. Instituțiile
notifică autoritatea competentă cu privire la modul în care
utilizează acest tratament.
4.
În cazul în care un contract futures pe indici
bursieri nu este descompus în poziții pe fiecare dintre titlurile de
capital componente, acesta se tratează ca și un titlu de capital
individual. Cu toate acestea, riscul specific al acestui titlu de capital
individual poate fi ignorat dacă respectivul contract futures pe indici
bursieri este tranzacțional pe o bursă și reprezintă un
indice cu o diversificare corespunzătoare.
Secțiunea 4
Angajamente de preluare fermă (underwriting)
Articolul 334
Reducerea pozițiilor nete
1.
În cazul angajamentelor de preluare fermă de
titluri de creanță și de capital, o instituție poate
utiliza procedura ce urmează la calcularea cerințelor de fonduri
proprii. În primul rând, instituția calculează pozițiile nete
prin deducerea pozițiilor aferente angajamentelor de preluare fermă
care sunt subscrise sau subangajate de către terțe părți,
pe baza unor înțelegeri formale. Instituția reduce apoi
pozițiile nete cu factorii de reducere prevăzuți în tabelul 4
și calculează cerințele de fonduri proprii utilizând
pozițiile reduse aferente angajamentelor de preluare fermă.
 Tabelul 4
 ziua lucrătoare 0: || 100 %
 ziua lucrătoare 1: || 90 %
 zilele lucrătoare 2-3: || 75 %
 ziua lucrătoare 4: || 50 %
 ziua lucrătoare 5: || 25 %
 după ziua lucrătoare 5: || 0 %.
„Ziua lucrătoare zero” este ziua
lucrătoare în care instituția devine necondiționat angajată
în acceptarea unei cantități cunoscute de titluri la un preț
convenit.
2.
Instituțiile notifică
autoritățile competente cu privire la modul în care aplică
alineatul (1).
Secțiunea 5
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul specific aferent pozițiilor
acoperite prin instrumente financiare derivate de credit
Articolul 335
Recunoașterea acoperirilor prin instrumente financiare derivate de credit
1.
Se recunosc acoperirile prin instrumente financiare
derivate de credit, în conformitate cu principiile stabilite la alineatele (2)
– (6).
2.
Instituțiile tratează poziția pe
instrumentul financiar derivat de credit ca fiind un „segment” și
poziția acoperită care are aceeași valoare nominală sau,
după caz, valoare noțională, ca celălalt „segment”.
3.
Se realizează o recunoaștere
integrală atunci când valoarea celor două segmente evoluează
întotdeauna în direcții opuse și aproximativ în aceeași
măsură. Acest lucru se întâmplă în următoarele situații:
(a)
cele două segmente sunt constituite din instrumente
complet identice;
(b)
o poziție lungă cash este acoperită
printr-un instrument de tip „total rate of return swap” (sau invers) și
există o corespondență perfectă între obligația de
referință și expunerea suport (respectiv poziția cash).
Scadența swapului însuși poate fi diferită față de cea
a expunerii suport.
În aceste situații, niciuna dintre cele
două segmente ale poziției nu este supusă cerințelor de
fonduri proprii pentru riscul specific.
4.
Se aplică o compensare de 80 % atunci
când valoarea celor două segmente evoluează întotdeauna în
direcții opuse și când există o corespondență
perfectă în ceea ce privește obligația de referință,
scadența obligației de referință față de cea a
instrumentului financiar derivat de credit, precum și în ceea ce
privește moneda expunerii suport. În plus, caracteristicile principale ale
instrumentului financiar derivat de credit, prevăzute în contract, nu
trebuie să aibă drept consecință ca modificarea de
preț a instrumentului financiar derivat de credit să devieze semnificativ
de la modificările de preț ale poziției cash. În măsura în
care prin intermediul tranzacției se transferă risc, se aplică o
compensare de 80 % a riscului specific pentru segmentul din
tranzacție cu cerința de fonduri proprii mai mare, în timp ce cerințele
pentru riscul specific aferente celuilalt segment sunt zero.
5.
În alte situații în afară de cele
menționate la alineatele (3) și (4), se realizează o
recunoaștere parțială în următoarele situații:
(a)
poziția corespunde cazului descris la alineatul (3) litera (b), dar
există neconcordanță între active, respectiv între
obligația de referință și expunerea suport. În această
situație, pozițiile trebuie să îndeplinească și
următoarele cerințe:
(i)      obligația de referință
are rang egal sau inferior obligației suport;
(ii)      obligația suport și
obligația de referință au același debitor și au clauze
de tipul „cross-default” sau „cross-acceleration” care sunt executorii din
punct de vedere legal;
(b)
poziția corespunde
cazului descris la alineatul (3) litera (a) sau alineatul (4), dar, în ceea ce
privește moneda sau scadența, există neconcordanță
între protecția de credit și activul suport. Neconcordanțele în
ceea ce privește moneda se includ în cerința de fonduri proprii
pentru riscul valutar;
(c)
poziția corespunde cazului descris la
alineatul (4) dar, în ceea ce privește activele, există
neconcordanță între poziția cash și instrumentul financiar
derivat de credit. Totuși, activul suport este inclus în obligațiile
(de livrare), în cadrul documentației instrumentului financiar derivat de
credit.
Pentru a realiza o recunoaștere
parțială, în loc de a se însuma cerințele de fonduri proprii
pentru riscul specific, aferente fiecărui segment al tranzacției, se
aplică doar cea mai mare dintre cele două cerințe de fonduri
proprii.
6.
În toate situațiile care nu intră sub
incidența alineatelor (3) – (5), se calculează separat câte o
cerință de fonduri proprii pentru riscul specific aferentă
fiecărui segment al pozițiilor.
Articolul 336
Recunoașterea acoperirilor prin instrumente financiare derivate de credit
de tipul „first to default” și ”n-th-to default”
În cazul instrumentelor financiare derivate de
credit de tipul „first-to-default” și de tipul „nth-to-default”, pentru
realizarea recunoașterii conform articolului 335 se aplică
următorul tratament:
(a)
atunci când o instituție obține o
protecție a creditului pentru o serie de entități de
referință suport pentru un instrument financiar derivat de credit cu
condiția ca prima nerambursare din cadrul activelor să
declanșeze plata și ca acest eveniment de credit să determine
încetarea contractului, instituția poate compensa riscul specific pentru
entitatea de referință căreia i se aplică cea mai
scăzută cerință de fonduri proprii pentru riscul specific
dintre entitățile de referință suport, conform tabelului 1
de la articolul 325;
(b)
atunci când al n-lea caz de nerambursare din cadrul
expunerilor declanșează plata în baza protecției creditului,
cumpărătorul protecției poate compensa riscul specific numai
dacă protecția a fost obținută și pentru cazurile de
nerambursare de la 1 la n-1 sau dacă s-au produs deja n-1 cazuri de
nerambursare. În astfel de cazuri se urmează metodologia descrisă mai
sus pentru instrumentele financiare derivate de credit de tipul
„first-to-default”, adaptată corespunzător pentru produsele de tipul
„nth-to-default”.
Secțiunea 6
Cerințe de fonduri proprii pentru OPC-uri
Articolul 337
Cerințe de fonduri proprii pentru OPC-uri
1.
Fără a aduce atingere altor
dispoziții din prezenta secțiune, pozițiile pe OPC-uri sunt
supuse unei cerințe de fonduri proprii pentru riscul de poziție
(specific și general) de 32 %. Fără a aduce atingere
dispozițiilor de la articolul 342 sau articolul 356 alineatul (2) litera
(d), corelate cu cele de la articolul 342, când se utilizează tratamentul
modificat pentru aur prevăzut la respectivele puncte, pozițiile pe
OPC-uri sunt supuse unei cerințe de fonduri proprii pentru riscul de
poziție (specific și general) și pentru riscul valutar de
40 %.
2.
Cu excepția cazurilor în
care se prevede altfel la articolul 339, nu este permisă compensarea între
investițiile suport ale unui OPC și alte poziții deținute
de instituție.
Articolul 338
Criterii generale pentru OPC-uri
OPC-urile sunt eligibile pentru abordarea
prevăzută la articolul 339 atunci când sunt îndeplinite toate
condițiile următoare:
(a)
prospectul de emisiune al OPC-ului sau documentul echivalent
include toate elementele următoare:
(i)      categoriile de active în care OPC-ul
este autorizat să investească;
(ii)     dacă se aplică limite în ceea
ce privește investițiile, limitele relative și metodologiile de
calcul al acestora;
(iii)     dacă este permis efectul de
levier, nivelul maxim al efectului de levier;
(iv)    dacă sunt permise tranzacțiile
cu instrumente financiare derivate OTC sau tranzacțiile de
răscumpărare ori tranzacțiile de dare sau luare de titluri cu
împrumut, o politică de limitare a riscului de contrapartidă ce
rezultă din aceste tranzacții;
(b)
activitățile OPC-ului sunt raportate în
cadrul raportărilor semestriale și anuale pentru a permite efectuarea
unei evaluări a activelor și pasivelor, a rezultatului financiar
și a operațiunilor aferente perioadei de raportare;
(c)
părțile sau unitățile OPC-ului
sunt rambursabile în numerar, din activele organismului, pe bază
zilnică, la cererea deținătorului unității;
(d)
investițiile în OPC sunt separate de
activele administratorului OPC-ului;
(e)
este efectuată o evaluare adecvată a riscului OPC-ului
de către instituția investitoare.
(f)
OPC-urile trebuie să fie
administrate de persoane supuse unei supravegheri conform
Directivei (OPCVM) sau unei legislații echivalente.
Articolul 339
Metode specifice pentru OPC-uri
1.
În cazul în care instituția are
cunoștință de investițiile suport ale OPC-ului pe bază
zilnică, instituția poate ține cont de acestea pentru a calcula
cerințele de fonduri proprii pentru riscul de poziție (general
și specific); conform acestei abordări, pozițiile pe OPC-uri
sunt tratate ca poziții pe investițiile suport ale OPC-ului.  Este
permisă compensarea între pozițiile pe investițiile suport ale
OPC-ului și alte poziții deținute de instituție, atât timp
cât instituția deține un număr suficient de părți sau
unități pentru a permite răscumpărarea/crearea, pe seama
acestor părți/unități, a investițiilor suport.
2.
Instituțiile pot calcula cerințele de
fonduri proprii pentru riscul de poziție (general și specific)
aferent pozițiilor pe OPC-uri, luând în considerare poziții care
reprezintă pozițiile necesare pentru a reproduce componența
și performanța indicelui sau coșului fix de titluri de capital
sau titluri de creanță, generate extern, menționate la litera
(a), sub rezerva îndeplinirii următoarelor condiții:
(a)
scopul mandatului OPC-ului este de a reproduce componența și
performanța indicelui sau coșului fix de titluri de capital sau
titluri de creanță, generate extern;
(b)
poate fi stabilită în mod
clar, pe durata unei perioade minime de șase luni, o corelație
minimă de 0,9 între modificările zilnice de preț ale OPC-ului
și indicele sau coșul de titluri de capital sau titluri de
creanță pe care OPC-ul îl reproduce. În acest context, „corelație”
înseamnă coeficientul de corelație între randamentele zilnice ale
OPC-ului și indicele sau coșul de titluri de capital sau titluri de
creanță pe care OPC-ul îl reproduce.
3.
În cazul în care instituția nu are
cunoștință de investițiile suport ale OPC-ului pe bază
zilnică, instituția poate calcula cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de poziție (general și specific), sub rezerva
îndeplinirii următoarelor condiții:
(a)
se presupune că OPC-ul investește, în
primul rând, până la limita maximă permisă potrivit mandatului
său în clasele de active care atrag cea mai mare cerință de
fonduri proprii pentru riscul de poziție (general și specific,
separat) și apoi continuă să facă investiții în ordine
descrescătoare până când se atinge limita totală maximă
până la care poate investi. Poziția pe OPC se tratează ca o
deținere directă a poziției ipotetice;
(b)
la calculul cerințelor de fonduri proprii
pentru riscul de poziție (specific și general, separat),
instituțiile țin cont de expunerea indirectă maximă pe care
ar putea să o înregistreze prin asumarea de poziții care prin
intermediul OPC-ului se amplifică datorită efectului de levier
(leveraged positions), prin creșterea proporțională a
poziției pe OPC până la nivelul maxim al expunerii față de
investițiile suport, nivel care rezultă din mandat;
(c)
în cazul în care cerința de fonduri proprii
pentru riscul de poziție (general și specific, împreună),
calculată conform acestui alineat, o depășește pe cea
prevăzută la articolul (337) alineatul (1), cerința de fonduri
proprii este plafonată la acel nivel.
4.
Instituțiile se pot baza pe următorii
terți în ceea ce privește calcularea și raportarea
cerințelor de fonduri proprii pentru riscul de poziție aferent
pozițiilor pe OPC-uri care corespund cazurilor descrise la alineatele (1) –
(4), în conformitate cu metodele prevăzute în prezentul capitol:
(a)
depozitarul OPC-ului, cu condiția ca OPC-ul
să investească exclusiv în titluri și să depoziteze toate
titlurile la acest depozitar;
(b)
pentru alte OPC-uri, societatea de administrare a
OPC-ului, cu condiția ca societatea de administrare a OPC-ul să
îndeplinească criteriile prevăzute la articolul 127 alineatul (3)
litera (a).
Corectitudinea calculului trebuie confirmată
de un auditor extern.
Capitolul 3
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul valutar
Articolul 340
De minimis și ponderarea riscului valutar
Dacă valoarea poziției totale nete
pe valută și pe aur a unei instituții, calculată conform
procedurii prevăzute la articolul 341, inclusiv pentru orice poziții
pe valută și pe aur pentru care cerințele de fonduri proprii
sunt calculate utilizând un model intern, depășește 2 % din
totalul fondurilor proprii, instituția calculează o cerință
de fonduri proprii pentru riscul valutar. Cerința de fonduri proprii
pentru riscul valutar este egală cu suma dintre poziția totală
netă pe valută și poziția totală netă pe aur în
moneda de raportare, înmulțită cu 8 %.
Articolul 341
Calculul poziției totale nete pe valute
1.
Poziția deschisă netă a
instituției pe fiecare valută (inclusiv moneda de raportare) și
pe aur se calculează ca sumă a următoarelor elemente (pozitive
sau negative):
(a)
poziția spot netă (respectiv toate
elementele de activ mai puțin elementele reprezentând datorii, inclusiv
dobânda calculată și neajunsă la scadență, pe valuta
în cauză sau, pentru aur, poziția netă spot pe aur);
(b)
poziția forward netă, reprezentând toate
sumele de primit mai puțin toate sumele de plătit în cadrul
tranzacțiilor forward pe valută și pe aur, inclusiv futures pe
valută și pe aur și principalul aferent swapurilor pe valută
care nu se reflectă în poziția spot;
(c)
garanții irevocabile și instrumente
similare care urmează a fi, cu siguranță, executate și,
probabil, nu vor fi recuperate;
(d)
echivalentul delta net sau calculat în funcție de delta al
portofoliului total de opțiuni pe valută și pe aur,
(e)
valoarea de piață a altor
opțiuni.
Valoarea delta utilizată în scopurile literei
(d) este, după caz, cea a bursei în cauză sau, cu aprobarea
autorităților competente, în cazul în care aceasta nu este
disponibilă, precum și în cazul opțiunilor OTC, cea
calculată de instituția însăși utilizând un model potrivit.
Aprobarea se acordă dacă modelul estimează în mod adecvat
variația valorii opțiunii sau warrantului în funcție de
modificările minore ale prețului de piață al suportului.
Instituția poate include venituri/cheltuieli
viitoare nete care nu sunt încă înregistrate dar sunt deja acoperite în
întregime, dacă procedează astfel în mod consecvent.
Instituția poate
descompune pozițiile nete pe valute compozite pe valutele componente în
funcție de cotele în vigoare.
2.
Orice poziții pe care o instituție le-a
luat în mod deliberat pentru a se acoperi împotriva efectului advers al
cursului de schimb asupra indicatorilor săi conform articolul (87)
alineatul (1) pot fi, cu aprobarea autorităților competente, excluse
de la calculul pozițiilor valutare deschise nete. Aceste poziții
trebuie să fie de natură netranzacționabilă sau
structurală, iar orice modificare a condițiilor privind excluderea
lor necesită aprobarea explicită a autorităților
competente. Același tratament supus acelorași condiții ca
și cele de mai sus poate fi aplicat pozițiilor pe care o
instituție le are în legătură cu elemente care sunt deja deduse
la calculul fondurilor proprii.
3.
O instituție poate utiliza valoarea
prezentă netă la calculul poziției deschise nete pe fiecare
valută și pe aur, cu condiția ca instituția să aplice
această abordare în mod consecvent.
4.
Pozițiile lungi și scurte nete pe fiecare
valută, alta decât moneda de raportare, precum și poziția
lungă sau scurtă netă pe aur, se transformă în moneda de
raportare la cursul spot. Aceste poziții sunt apoi adunate separat pentru
a forma totalul pozițiilor nete scurte și respectiv totalul
pozițiilor nete lungi. Cel mai mare dintre aceste două totaluri
reprezintă poziția totală netă pe valută a
instituției.
5.
Instituțiile reflectă în mod adecvat riscurile asociate
cu opțiunile, altele decât riscul delta, în cerințele de fonduri
proprii.
6.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice de reglementare
care definesc o serie de metode pentru reflectarea în cerințele de fonduri
proprii a riscurilor, altele decât riscul delta, într-o manieră
proporțională cu amploarea și complexitatea
activităților instituțiilor în ceea ce privește
opțiunile.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la paragraful
anterior, în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 342
Risc valutar al OPC-urilor
1.
În sensul articolului 341, în ceea ce privește
OPC-urile, se iau în considerare pozițiile pe valută efective ale
OPC-ului.
2.
Instituțiile se pot baza pe raportările
următoarelor părți terțe privind pozițiile pe valută
ale OPC-ului:
(a)
instituția depozitară a OPC-ului, cu
condiția ca OPC-ul să investească exclusiv în titluri și
să depoziteze toate titlurile la această instituție
depozitară;
(b)
pentru alte OPC-uri,
societatea de administrare a OPC-ului, cu condiția ca societatea de
administrare a OPC-ul să îndeplinească criteriile prevăzute la
alineatul (3) litera (a).
Corectitudinea calculului trebuie confirmată
de un auditor extern.
3.
Dacă o instituție nu are
cunoștință de pozițiile pe valută ale unui OPC, se
presupune că acesta a investit până la limita maximă
permisă potrivit mandatului OPC-ului privind investițiile în
valută, iar instituția trebuie să ia în considerare, în ceea ce
privește pozițiile din portofoliul de tranzacționare, expunerea
indirectă maximă pe care ar putea să o înregistreze prin
asumarea de poziții care prin intermediul OPC-ului se amplifică
datorită efectului de levier (leveraged positions). Aceasta se
realizează prin creșterea proporțională a poziției pe
OPC până la nivelul maxim al expunerii față de investițiile
suport care rezultă din mandatul privind activitatea de investire.
Poziția ipotetică pe valută a OPC-ului se tratează ca o
valută distinctă potrivit tratamentului aplicabil investițiilor
în aur, cu modificarea că, în situația în care direcția
investiției OPC-ului este disponibilă, poziția lungă
totală poate fi adăugată la poziția valutară
deschisă lungă totală, iar poziția scurtă totală
poate fi adăugată la poziția valutară deschisă
scurtă totală. Nu este permisă compensarea între aceste poziții
înainte de efectuarea calculului.
Articolul 343
Valute strâns corelate
1.
Instituțiile pot să mențină
cerințe de capital mai mici pentru pozițiile pe valute strâns
corelate. Se consideră că două valute sunt strâns corelate numai
dacă, în următoarele 10 zile lucrătoare, apariția unei
pierderi, din poziții egale și opuse pe astfel de valute, de 4 %
sau mai puțin din valoarea respectivei poziții puse în
corespondență (exprimată în moneda de raportare), are o
probabilitate - calculată pe baza ratelor de schimb zilnice pe ultimii
trei sau cinci ani - de cel puțin 99 %, când se folosește o
perioadă de observare de trei ani, sau de cel puțin 95 %, când
se folosește o perioadă de observare de cinci ani. Cerința de
fonduri proprii pentru poziția pusă în corespondență, pe
două valute strâns corelate, este de 4 % înmulțit cu valoarea
poziției puse în corespondență.
2.
La calcularea cerințelor prevăzute în
acest capitol, instituțiile pot să nu ia în considerare
pozițiile pe valute care fac obiectul unui acord interguvernamental
obligatoriu din punct de vedere legal de limitare a variației acestora
față de alte valute prevăzute în acordul respectiv.
Instituțiile își calculează pozițiile puse în
corespondență pe aceste valute și le supun unei cerințe de
fonduri proprii care să nu fie mai mică de jumătate din
variația maximă permisă valutelor în cauză,
prevăzută în respectivul acord inter-guvernamental.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare în care se precizează valutele care îndeplinesc
cerințele prevăzute la alineatul (1).
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice până la data de 1 ianuarie 2014.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la al treilea
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
4.
Cerința de fonduri proprii pentru
pozițiile puse în corespondență pe valute ale statelor membre
participante la cea de-a doua etapă a uniunii economice și monetare
poate fi calculată prin înmulțirea valorii aferente acestor
poziții puse în corespondență cu 1,6 %.
5.
Doar pozițiile nepuse în
corespondență pe valute, menționate în prezentul articol, se
includ în poziția deschisă netă totală conform articolului 341
alineatul (4).
Capitolul 4
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul de marfă
Articolul 344
Alegerea metodei pentru riscul de marfă
Sub rezerva articolelor 345 - 347,
instituțiile își calculează cerința de fonduri proprii
pentru riscul de marfă utilizând una dintre metodele prevăzute la
articolele 348, 349 sau 350.
Articolul 345
Activități cu mărfuri auxiliare
1.
Instituțiile care desfășoară
activități cu mărfuri agricole auxiliare pot stabili
cerințele de fonduri proprii pentru stocul fizic de mărfuri la
sfârșitul fiecărui an pentru anul următor, dacă sunt
îndeplinite toate condițiile următoare:
(a)
în orice moment al anului, instituția
deține fonduri proprii pentru acest risc care nu sunt mai mici decât media
cerinței de fonduri proprii pentru riscul respectiv, estimată de o
manieră prudentă pentru anul următor;
(b)
instituția estimează de o manieră
prudentă volatilitatea așteptată a cifrei calculate conform
literei (a);
(c)
media cerinței de fonduri proprii pentru
acest risc nu depășește 5 % din fondurile sale proprii sau 1
milion EUR și, ținând cont de volatilitatea estimată în
conformitate cu litera (b), valoarea maximă așteptată a
cerințelor de fonduri proprii nu depășește 6,5 % din
fondurile sale proprii;
(d)
Instituția monitorizează în
permanență dacă estimările efectuate în conformitate cu
literele (a) și (b) continuă să reflecte realitatea.
2.
Instituțiile notifică
autoritățile competente cu privire la modul în care utilizează
opțiunea prevăzută la alineatul (1).
Articolul 346
Poziții pe mărfuri
1.
Fiecare poziție pe mărfuri sau pe
instrumente financiare derivate pe mărfuri se exprimă în
unități de măsură standard. Prețul spot pentru fiecare
marfă se exprimă în moneda de raportare.
2.
Pentru calcularea riscului de marfă,
pozițiile pe aur sau pe instrumente financiare derivate pe aur se
consideră ca fiind supuse riscului valutar și se tratează
conform capitolului 3 sau 5, după caz.
3.
În sensul prezentului capitol, se pot exclude
pozițiile care sunt în adevăratul sens finanțări de
stocuri.
4.
În sensul articolul 349 alineatul (1),
excedentul pozițiilor lungi ale unei instituții față de
pozițiile sale scurte, sau invers, pe o marfă și pe contracte
futures, opțiuni și warranturi identice pe marfa respectivă
reprezintă poziția sa netă pe acea marfă. Pozițiile pe
instrumente financiare derivate sunt tratate, așa cum se prevede la
articolul 347, ca poziții pe marfa suport.
5.
În scopul calculării unei poziții pe o
marfă, următoarele poziții sunt considerate poziții pe
aceeași marfă:
(a)     poziții pe diferite subcategorii de
mărfuri în cazurile în care subcategoriile sunt livrabile una contra
celeilalte;
(b)     poziții pe mărfuri similare
dacă acestea au caracteristici apropiate, putând fi substituite, și
dacă poate fi stabilită în mod clar o corelație minimă de 0,9
între variațiile de preț, pe durata a minimum un an.
Articolul 347
Instrumente speciale
1.
Contractele futures pe
mărfuri și angajamentele forward de a cumpăra sau de a vinde
mărfuri individuale se încorporează în sistemul de cuantificare ca
valori noționale exprimate în unități de măsură
standard și li se atribuie o scadență în funcție de data
expirării.
2.
Swapurile pe mărfuri, în care un segment al
tranzacției este un preț fixat, iar celălalt este prețul de
piață curent, sunt tratate ca o serie de poziții egale cu
valoarea noțională a contractului, o poziție corespunzând, unde
este cazul, fiecărei plăți aferente swapului, și sunt
încadrate în benzile de scadență prevăzute la articolul 348
alineatul (1).  Pozițiile sunt poziții lungi dacă
instituția plătește un preț fix și primește un
preț variabil și sunt poziții scurte dacă instituția
primește un preț fix și plătește un preț
variabil. Swapurile pe mărfuri, în care segmentele tranzacției sunt
pe mărfuri diferite, se raportează în scara de raportare relevantă
pentru abordarea pe benzi de scadență.
3.
În sensul prezentului capitol, opțiunile
și warranturile pe mărfuri sau pe instrumentele financiare derivate
pe mărfuri se tratează ca și cum ar fi poziții egale în
valoare cu suma aferentă instrumentului suport la care se referă
opțiunea, înmulțită cu valoarea delta aferentă.
Pozițiile astfel obținute pot fi compensate cu orice poziții de
semn opus pe mărfuri suport sau pe instrumente financiare derivate pe
mărfuri, identice. Acolo unde este cazul, valoarea delta utilizată
este cea a bursei în cauză sau, cu aprobarea autorităților
competente, în cazul în care aceasta nu este disponibilă, precum și
în cazul opțiunilor OTC, este cea calculată de instituția
însăși utilizând un model potrivit. Aprobarea se acordă
dacă modelul estimează în mod adecvat variația valorii
opțiunii sau warrantului în funcție de modificările minore ale
prețului de piață al suportului.
Instituțiile reflectă în mod adecvat
riscurile asociate cu opțiunile, altele decât riscul delta, în
cerințele de fonduri proprii.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care definesc o serie de metode pentru reflectarea în
cerințele de fonduri proprii a riscurilor, altele decât riscul delta,
într-o manieră proporțională cu amploarea și complexitatea
activităților instituțiilor în ceea ce privește opțiunile.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu articolele 10-14 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
5.
Dacă o instituție are una dintre calitățile de mai jos, aceasta include
mărfurile în cauză în calculul cerinței de fonduri proprii
pentru riscul de marfă:
(a)     cedent de mărfuri sau drepturi
garantate referitoare la proprietatea mărfurilor în cadrul unui acord de
răscumpărare;
(b)     împrumutător de mărfuri în
cadrul unui contract de dare de mărfuri cu împrumut.
Articolul 348
Abordarea pe benzi de scadență
1.
Instituția utilizează un tabel cu benzi
de scadență, separat pentru fiecare marfă, conform tabelului 1.
Toate pozițiile pe acea marfă se încadrează în benzile de
scadență corespunzătoare. Stocurile fizice se încadrează pe
prima bandă de scadență, între 0 și 1 lună, inclusiv.
 Tabelul 1
 Bandă de scadență (1) || Rata spread (%) (2)
 0 ≤ 1 lună || 1,50
 > 1 ≤ 3 luni || 1,50
 > 3 ≤ 6 luni || 1,50
 > 6 ≤ 12 luni || 1,50
 > 1 ≤ 2 ani || 1,50
 > 2 ≤ 3 ani || 1,50
 > 3 ani || 1,50
2.
Pozițiile pe aceeași marfă pot fi
compensate și pot fi încadrate pe benzile de scadență
corespunzătoare pe bază netă pentru:
(a)
pozițiile pe contracte care au
scadența la aceeași dată;
(b)
pozițiile pe contracte care înregistrează unul față de celălalt o
diferență de scadență de maximum 10 zile, dacă
contractele sunt tranzacționate pe piețe care au date de livrare
zilnice.
3.
Apoi, instituția calculează suma
pozițiilor lungi și suma pozițiilor scurte în fiecare bandă
de scadență. Suma pozițiilor lungi puse în
corespondență cu pozițiile scurte într-o anumită bandă
de scadență reprezintă pozițiile puse în
corespondență în acea bandă de scadență, în timp ce
poziția reziduală lungă sau scurtă reprezintă
poziția nepusă în corespondență pentru aceeași
bandă.
4.
Acea parte a poziției lungi, nepusă în
corespondență în cadrul unei anumite benzi de scadență,
care este pusă în corespondență cu poziția scurtă,
nepusă în corespondență în cadrul unei benzi de
scadență ulterioare, sau invers, reprezintă poziția
pusă în corespondență între două benzi de
scadență. Acea parte a poziției lungi sau scurte, nepusă în
corespondență, care nu poate fi astfel pusă în corespondență,
reprezintă poziția nepusă în corespondență.
5.
Cerința de fonduri proprii a instituției
pentru fiecare marfă se calculează, pe baza tabelului cu benzi de
scadență relevant, ca sumă a următoarelor:
(a)
suma pozițiilor lungi și scurte puse
în corespondență, înmulțită cu rata spread
corespunzătoare, așa cum se indică în a doua coloană a
tabelului 1, pentru fiecare bandă de scadență, și cu
prețul spot al mărfii;
(b)
poziția pusă în
corespondență între două benzi de scadență,
înmulțită, pentru fiecare bandă de scadență în care o
poziție nepusă în corespondență este reportată, cu 0,6 %,
care este rata carry, și cu prețul spot al mărfii;
(c)
pozițiile reziduale nepuse în
corespondență, înmulțite cu 15 %, care este rata outright,
și cu prețul spot al mărfii.
6.
Cerința de fonduri proprii totală a
instituției pentru riscul de marfă se calculează ca sumă a
cerințelor de fonduri proprii calculate pentru fiecare marfă, conform
alineatului (5).
Articolul 349
Abordare simplificată
1.
Cerința de fonduri proprii a instituției
pentru fiecare marfă se calculează ca sumă a următoarelor
elemente:
(a)
15 % din poziția netă, lungă
sau scurtă, înmulțită cu prețul spot al mărfii;
(b)
3 % din poziția brută, lungă
plus scurtă, înmulțită cu prețul spot al mărfii.
2.
Cerința de fonduri proprii totală a instituției
pentru riscul de marfă se calculează ca sumă a cerințelor
de fonduri proprii calculate pentru fiecare marfă, conform alineatului (1).
Articolul 350
Abordare extinsă pe benzi de scadență
Instituțiile pot utiliza ratele minime de
spread, carry și outright menționate în tabelul 2 de mai jos, în
locul celor indicate la articolul 348, cu condiția ca instituțiile:
(a)
să desfășoare
activități semnificative cu mărfuri;
(b)
să aibă un portofoliu diversificat de
mărfuri;
(c)
să nu fie încă în măsură
să utilizeze modele interne în scopul calculării cerințelor de
fonduri proprii pentru riscul de marfă.
Instituțiile notifică
autoritățile competente cu privire la modul în care aplică
prezentul articol și le transmit acestora dovezi ale eforturile lor de
implementare a unui model intern în scopul calculării cerințelor de
fonduri proprii pentru riscul de marfă.
 Tabelul 2
   || Metale prețioase (exceptând aurul) || Metale de bază || Produse agricole || Altele, inclusiv produse energetice
 Rata spread (%) || 1,0 || 1,2 || 1,5 || 1,5
 Rata carry (%) || 0,3 || 0,5 || 0,6 || 0,6
 Rata outright (%) || 8 || 10 || 12 || 15
Capitolul 5
Utilizarea modelelor interne pentru calcularea cerințelor de capital
Secțiunea 1
Aprobare și cerințe de fonduri proprii
Articolul 351
Riscuri specifice și riscuri generale
În sensul prezentului capitol, riscul de poziție pe
un titlu de creanță sau de capital tranzacționat sau pe un
instrument derivat pe un titlu de creanță ori de capital este
împărțit în două componente. Prima
componentă este cea de risc specific și acoperă riscul de
modificare a prețului instrumentului în cauză ca urmare a unor
factori legați de emitentul acestuia sau, în cazul unui instrument
financiar derivat, de emitentul instrumentului suport. Componenta de risc
general acoperă riscul de modificare a prețului instrumentului ca
urmare a unei modificări în nivelul ratelor dobânzii, în cazul unui titlu
de creanță tranzacționat sau al unui instrument financiar
derivat pe un titlu de creanță tranzacționat, sau ca urmare a
unei variații generale a pieței titlurilor de capital care nu este legată
de niciun atribut specific al titlurilor individuale, în cazul unui titlu de
capital sau al unui instrument financiar derivat pe un titlu de capital.
Articolul 352
Aprobarea de a utiliza modele interne
1.
După ce verifică dacă
instituția respectă cerințele prevăzute în secțiunile 2,
3 și 4, după caz, autoritățile competente îi acordă
aprobarea de a-și calcula cerințele de fonduri proprii pentru una sau
mai multe dintre categoriile de risc de mai jos, utilizând modele interne în
locul metodelor de la capitolele 2 – 4 ori în combinație cu acestea:
(a)
riscul general al titlurilor de capital;
(b)
riscul specific al titlurilor de capital;
(c)
riscul general al titlurilor de
creanță;
(d)
riscul specific al titlurilor de
creanță;
(e)
riscul valutar;
(f)
riscul de marfă.
2.
Pentru categoriile de risc pentru care
instituția nu a primit aprobarea de a folosi modele interne,
menționată la alineatul (1), instituția continuă să
calculeze cerințele de fonduri proprii în conformitate cu capitolele 2, 3
și 4, după caz. Este necesar să se obțină aprobarea
autorităților competente pentru utilizarea modelelor interne în cazul
fiecărei categorii de risc. Pentru modificarea semnificativă a
utilizării modelelor interne, extinderea sferei de utilizare a modelelor
interne, în special în ceea ce privește categoriile de risc suplimentare,
și calculul inițial al valorii la risc (value-at-risk) în
situație de criză, în conformitate cu articolul 354 alineatul (2),
este necesară o aprobare separată din partea autorității
competente.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza următoarele:
(a)
condițiile de evaluare a caracterului
semnificativ al extinderii sferei de aplicare și al modificărilor în
ceea ce privește utilizarea modelelor interne;
(b)
metodologia de evaluare pe baza căreia
autoritățile competente permit instituțiilor să utilizeze
modele interne.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 353
Cerințe de fonduri proprii în cazul utilizării de modele interne
1.
Fiecare instituție care utilizează un
model intern trebuie să îndeplinească pentru categoriile de risc
pentru care nu a primit aprobarea de a utiliza un model intern, pe lângă
cerințele de fonduri proprii calculate conform capitolelor 2, 3 și 4,
o cerință de fonduri proprii exprimată ca sumă a
elementelor de la literele (a) și (b):
(a)     cea mai mare dintre următoarele
valori:
(i)      nivelul valorii la risc din ziua
precedentă, calculat conform articolului 354 alineatul (1) (VaRt-1);
(ii)      o medie a nivelurilor zilnice ale
valorii la risc calculate conform articolului 354 alineatul (1) pentru fiecare
dintre precedentele șaizeci de zile lucrătoare (VaRavg),
înmulțită cu factorul de multiplicare (mc) conform articolului 355;
(b)     cea mai mare dintre următoarele valori:
(i)      ultimul nivel disponibil al valorii la
risc, calculat conform articolului 354 alineatul (2) (sVaRt-1);
și
(ii)      o medie a nivelurilor valorii la risc
în situație de criză calculate conform metodei și cu
frecvența prevăzute la articolul 354 alineatul (2), pentru cele 60 de
zile lucrătoare precedente (sVaRavg), înmulțită cu
factorul de multiplicare (ms) conform articolului 355;
2.
Instituțiile care utilizează un model
intern pentru calcularea cerinței de fonduri proprii pentru riscul
specific al titlurilor de creanță trebuie să îndeplinească
o cerință de fonduri proprii suplimentare exprimată ca sumă
a elementelor de la literele (a) și (b):
(a)     cerința de fonduri proprii
calculată conform articolelor 326 și 327 pentru riscul specific al
pozițiilor din securitizare și al instrumentelor financiare derivate
de credit de tipul „n-th to default” din portofoliul de tranzacționare, cu
excepția celor incluse într-o cerință de fonduri proprii pentru
riscul specific al portofoliului de tranzacționare pe bază de
corelație, în conformitate cu secțiunea 4 și, unde este cazul,
cerința de fonduri proprii pentru riscul specific în conformitate cu
capitolul 2, secțiunea 6, pentru pozițiile pe OPC-uri pentru care nu
sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 339 alineatul (1)
și nici condițiile prevăzute la articolul 339 alineatul (2);
(b)     cea mai mare dintre valorile
următoare:
(i)      cel mai recent nivel al riscului pentru
riscurile de nerambursare și de migrare adiționale, calculat în
conformitate cu secțiunea 3;
(ii)      media acestui nivel în cursul ultimelor
12 săptămâni.
3.
Instituțiile care au un portofoliu de
tranzacționare pe bază de corelație care îndeplinește
cerințele de la articolul 327 alineatele (1) - (3) trebuie să
îndeplinească o cerință de fonduri proprii suplimentare
calculată ca valoarea cea mai mare dintre următoarele:
(a)     cel mai recent nivel al riscului pentru
portofoliul de tranzacționare pe bază de corelație, calculat
conform secțiunii 5;
(b)     media acestui nivel în cursul ultimelor 12
săptămâni;
(c)     8 % din cerința de fonduri
proprii care, la momentul calculării celui mai recent nivel al riscului
menționat la litera (a), ar fi calculată conform articolului 327
alineatul (4) pentru toate acele poziții incluse în modelul intern pentru
portofoliul de tranzacționare pe bază de corelație.
Secțiunea 2
Cerințe generale
Articolul 354
Calcularea VaR și VaR în situație de criză
1.
Calculul nivelului valorii la risc
menționat la articolul 353 va fi supus următoarelor cerințe:
(a)     calculul zilnic al nivelului valorii la
risc;
(b)     un interval de încredere unilateral de 99
de centile;
(c)     o perioadă de deținere de 10
zile;
(d)     o perioadă efectivă de
observație de cel puțin un an, cu excepția cazului în care o
perioadă de observație mai scurtă se justifică printr-o
creștere semnificativă a volatilității prețurilor;
(e)     cel puțin actualizări lunare
ale datelor.
Instituția poate utiliza niveluri ale valorii
la risc calculate în funcție de perioade de deținere mai scurte
mărite proporțional la 10 zile, utilizând o metodologie adecvată
care este revizuită periodic.
2.
În plus, instituția calculează cel
puțin săptămânal o „valoarea la risc în situație de
criză” a portofoliului actual,
în conformitate cu cerințele prevăzute la alineatul (1), datele
modelului valorii la risc fiind calibrate în raport cu datele istorice dintr-o
perioadă continuă de 12 luni de criză financiară cu
importanță semnificativă pentru portofoliul instituției. Instituția revizuiește alegerea acestor
date istorice cel puțin anual și transmite rezultatul
autorităților competente. ABE monitorizează practicile de calculare
a valorii la risc în situație de criză și emite orientări
cu privire la aceste practici, în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul
(UE) nr. 1093/2010.
Articolul 355
Testare ex-post reglementară și factori de multiplicare
1.
La rezultatele calculelor menționate la
articolul 354 se aplică factorii de multiplicare (mc) și (ms).
2.
Factorii de multiplicare (mc) și (ms) sunt reprezentați
de suma dintre 3 și un operand cuprins între 0 și 1, în conformitate
cu tabelul 1.  Acest operand depinde de numărul de depășiri puse
în evidență pentru ultimele 250 de zile lucrătoare de testarea
ex-post de către instituție a nivelului valorii la risc prevăzut
la articolul 354 alineatul (1).
 Tabelul 1
 Număr de depășiri || operand
 Mai mic de cinci || 0,00
 5 || 0,40
 6 || 0,50
 7 || 0,65
 8 || 0,75
 9 || 0,85
 10 și mai mare || 1,00
3.
Instituțiile
contabilizează depășirile zilnice, pe baza testării ex-post
a modificărilor ipotetice și efective ale valorii portofoliului. O
depășire reprezintă o variație de o zi în valoarea
portofoliului care depășește nivelul valorii la risc aferente
zilei respective, generată de modelul instituției. În scopul
determinării operandului, numărul de depășiri este evaluat
cel puțin trimestrial și este egal cu numărul cel mai mare
dintre depășirile calculate pe baza variațiilor ipotetice
și depășirile calculate pe baza variațiilor reale în
valoarea portofoliului.
Efectuarea testării ex-post prin utilizarea
variațiilor ipotetice în valoarea portofoliului se bazează pe o
comparație între valoarea portofoliului la sfârșitul zilei și,
presupunând poziții neschimbate, valoarea portofoliului la sfârșitul
zilei următoare.
Efectuarea testării ex-post prin utilizarea
variațiilor reale în valoarea portofoliului se bazează pe o
comparație între valoarea portofoliului la sfârșitul zilei și
valoarea reală a portofoliului la sfârșitul zilei următoare,
excluzând taxe, comisioane și venitul net din dobânzi.
4.
Autoritățile competente pot, în cazuri
individuale, să limiteze operandul la numărul care rezultă din
depășirile calculate pe baza variațiilor ipotetice, atunci când
numărul depășirilor calculat pe baza variațiilor reale nu
rezultă din deficiențe ale modelului intern.
5.
Pentru a permite autorităților
competente să monitorizeze pe bază continuă corectitudinea
factorilor de multiplicare, instituțiile trebuie să notifice acestora
cu promptitudine, în orice caz nu mai târziu de 5 zile lucrătoare,
depășirile care rezultă din programul de testare ex-post.
Articolul 356
Cerințe privind cuantificarea riscului
1.
Orice model intern utilizat pentru a calcula
cerințele de capital pentru riscul de poziție, riscul valutar, riscul
de marfă și orice model intern pentru tranzacționare pe
bază de corelație trebuie să îndeplinească toate
cerințele de mai jos:
(a)
modelul surprinde cu precizie toate riscurile de
preț semnificative;
(b)
modelul surprinde un număr suficient de
factori de risc, în funcție de nivelul activității
instituției pe piețele respective. Instituția trebuie să
încorporeze în modelul său cel puțin acei factori de risc care sunt
încorporați în modelul său de stabilire a prețului. Modelul de
cuantificare a riscului trebuie să surprindă caracterul neliniar al
opțiunilor și al altor produse, precum și riscul de
corelație și riscul aferent bazei. Atunci când sunt utilizate
aproximări (proxies) pentru factorii de risc, acestea trebuie să
își fi dovedit utilitatea pentru pozițiile reale deținute.
2.
Orice model intern utilizat pentru a calcula
cerințele de capital pentru riscul de poziție, riscul valutar sau
riscul de marfă trebuie să îndeplinească toate cerințele de
mai jos:
(a)
modelul încorporează un set de factori de
risc corespunzător ratelor dobânzii pe fiecare monedă în care
instituția înregistrează poziții sensibile la rata dobânzii, în
bilanț și în afara bilanțului. Instituția modelează
curbele de randament folosind una dintre abordările general acceptate.
Pentru expunerile semnificative la riscul de rată a dobânzii în monede
și pe piețe importante, curba de randament trebuie divizată în
minimum șase benzi de scadență pentru a surprinde
variațiile volatilității ratelor de-a lungul curbei de
randament. Modelul trebuie, de asemenea, să surprindă riscul legat de
variațiile, imperfect corelate, ale diferitelor curbe de randament;
(b)
modelul încorporează factorii de risc corespunzători aurului și valutelor individuale
în care sunt denominate pozițiile instituției. În cazul OPC-urilor,
se iau în considerare pozițiile pe valută efective ale acestora.
Instituțiile se pot baza pe raportările terților privind
poziția pe valută a OPC-ului, în cazul în care corectitudinea acestor
raportări este asigurată în mod adecvat. Dacă o instituție
nu are cunoștință de pozițiile pe valută ale unui OPC,
această poziție trebuie extrasă și tratată în
conformitate cu articolul 342 alineatul (3);
(c)
modelul utilizează un factor de risc separat,
cel puțin pentru fiecare dintre piețele de titluri de capital în care
instituția deține poziții semnificative;
(d)
modelul utilizează un factor de risc
separat, cel puțin pentru fiecare marfă în care instituția
deține poziții semnificative. Modelul trebuie, de asemenea, să
surprindă riscul legat de variațiile, imperfect corelate, ale
mărfurilor similare, dar nu identice, precum și expunerea la
modificările prețurilor forward apărută ca urmare a
decalajului scadențelor. De asemenea, acesta trebuie să
țină cont de caracteristicile pieței, mai ales de datele de
livrare și de libertatea de manevră a celor care efectuează
tranzacții (traders) în ceea ce privește închiderea pozițiilor.
(e)
modelul intern al instituției
evaluează în mod prudent, prin intermediul unor scenarii de
piață realiste, riscul care rezultă din poziții mai
puțin lichide și din poziții cu o transparență a
prețului limitată. În plus, modelul intern trebuie să
îndeplinească standardele minime cu privire la date. Aproximările
(proxies) trebuie să fie suficient de prudente și se utilizează
doar atunci când datele disponibile sunt insuficiente sau nu reflectă
adevărata volatilitate a unei poziții sau a unui portofoliu.
3.
Instituțiile pot, în orice model intern
utilizat în sensul prezentului capitol, să utilizeze corelații
empirice în cadrul și de-a lungul categoriilor de risc doar în cazul în
care abordarea instituției cu privire la cuantificarea corelațiilor
este solidă și implementată cu integritate.
Articolul 357
Cerințe calitative
1.
Orice model intern utilizat în sensul
prezentului capitol trebuie să fie solid din punct de vedere conceptual
și implementat cu integritate; în mod particular, trebuie îndeplinite
următoarele cerințe calitative:
(a)
orice model intern utilizat pentru a calcula
cerințele de capital pentru riscul de poziție, riscul valutar sau
riscul de marfă face parte integrantă din procesul instituției
de administrare zilnică a riscului și servește ca bază
pentru raportarea expunerilor la risc către conducerea superioară;
(b)
instituția are o unitate de control al
riscului care este independentă de unitățile care
desfășoară activități de tranzacționare și
care raportează direct conducerii superioare. Unitatea este
responsabilă pentru proiectarea și implementarea oricărui model
intern utilizat în sensul prezentului capitol. Unitatea efectuează
validarea inițială și pe bază continuă a oricărui
model intern utilizat în sensul prezentului capitol. Aceasta produce și
analizează rapoarte zilnice asupra rezultatelor oricărui model intern
utilizat pentru a calcula cerințele de capital pentru riscul de
poziție, riscul valutar și riscul de marfă, precum și
asupra măsurilor adecvate care trebuie luate în ceea ce privește
limitele de tranzacționare;
(c)
organul de conducere al instituției și
conducerea superioară sunt implicate în mod activ în procesul de control
al riscului, iar rapoartele zilnice realizate de către unitatea de control
al riscului sunt analizate de către un nivel al conducerii cu
suficientă autoritate pentru a impune atât diminuarea pozițiilor
luate de fiecare dintre cei care efectuează tranzacții (traders), cât
și diminuarea expunerii totale la risc a instituției;
(d)
instituția are personal suficient de
numeros și de calificat în utilizarea modelelor interne sofisticate,
inclusiv a celor utilizate în sensul prezentului capitol, în ceea ce
privește tranzacționarea, controlul riscurilor, auditul și
procesele de back-office;
(e)
instituția a stabilit proceduri pentru
monitorizarea și asigurarea respectării setului formalizat de
politici și proceduri de control interne privind funcționarea
generală a modelelor sale interne, inclusiv a celor utilizate în sensul
prezentului capitol;
(f)
orice model intern utilizat în sensul
prezentului capitol are un istoric care demonstrează acuratețea
rezonabilă a acestuia în cuantificarea riscului;
(g)
instituția derulează în mod frecvent
un program riguros de simulări de criză, inclusiv simulări de
criză inverse (reverse stress tests), care cuprinde orice model intern
utilizat în sensul prezentului capitol, iar rezultatele acestor simulări
de criză sunt analizate de către conducerea superioară și
se reflectă în politicile și limitele pe care aceasta le
stabilește. Acest proces trebuie să vizeze în special lipsa de
lichiditate a piețelor în condiții de criză, riscul de
concentrare, piețele unidirecționale (one way markets), riscul de
eveniment și riscul de trecere bruscă în starea de nerambursare
(jump-to-default risk), neliniaritatea produselor, pozițiile „mult în
afara banilor” (deep out-of-the-money), pozițiile supuse
discontinuității prețurilor (gapping of prices) sau alte riscuri
care ar putea să nu fie surprinse adecvat de către modelele interne.
Șocurile aplicate trebuie să reflecte natura portofoliilor și
timpul necesar acoperirii sau administrării riscurilor în condiții de
criză ale pieței;
(h)
instituția trebuie să
desfășoare, ca parte componentă a procesului periodic de audit
intern, o analiză independentă a modelelor sale interne, inclusiv a
celor utilizate în sensul prezentului capitol.
2.
Analiza menționată la primul alineat litera (h) trebuie să includă atât
activitățile unităților care desfășoară
activități de tranzacționare, cât și activitățile
unității independente de control al riscului. Cel puțin o
dată pe an, instituția trebuie să reanalizeze procesul general
de administrare a riscului. Analiza trebuie să aibă în vedere
următoarele:
(a)
caracterul adecvat al documentației
sistemului și procesului de administrare a riscului, precum și
organizarea unității de control al riscului;
(b)
integrarea rezultatelor cuantificării
riscului în cadrul administrării zilnice a riscului și integritatea
sistemului de informare a conducerii;
(c)
procesul pe care instituția îl
utilizează pentru aprobarea modelelor de evaluare a riscului (risk-pricing
models) și pentru aprobarea sistemelor de evaluare care sunt folosite de
către personalul din unitățile responsabile cu inițierea
tranzacțiilor (front office) și din unitățile responsabile
cu înregistrarea și monitorizarea tranzacțiilor inițiate (back
office);
(d)
sfera riscurilor surprinse de către modelul
de cuantificare a riscului și validarea oricăror modificări
semnificative în cadrul procesului de cuantificare a riscului;
(e)
acuratețea și caracterul complet al
datelor aferente pozițiilor, acuratețea și pertinența în
ceea ce privește ipotezele referitoare la volatilitate și
corelație, precum și acuratețea calculelor de evaluare și
de sensibilitate la risc;
(f)
procesul de verificare pe care instituția
îl utilizează la evaluarea coerenței, oportunității și
fiabilității surselor de date utilizate pentru rularea modelelor
interne, inclusiv independența acestor surse de date;
(g)
procesul de verificare pe care instituția
îl utilizează la evaluarea programului de testare ex-post (back-testing),
care este derulat cu scopul de a evalua acuratețea modelului.
3.
Pe măsură ce tehnicile și cele mai bune practici evoluează,
instituțiile trebuie să aplice aceste tehnici și practici noi în
orice model intern utilizat în sensul prezentului capitol.
Articolul 358
Validare internă
1.
Instituțiile trebuie să dispună de
proceduri pentru a asigura validarea adecvată a tuturor modelelor interne
utilizate în sensul prezentului capitol, de către părți cu
calificare adecvată, independente de procesul de elaborare, care
verifică dacă respectivele modele sunt solide din punct de vedere
conceptual și dacă surprind în mod adecvat toate riscurile
semnificative. Validarea se derulează atunci când modelul intern este
elaborat inițial și atunci când sunt operate modificări
semnificative asupra modelului intern. Validarea se derulează de asemenea
periodic, în special atunci când au intervenit modificări structurale
semnificative ale pieței sau modificări ale compoziției
portofoliului care ar putea determina ca modelul intern să nu mai fie
adecvat. Pe măsură ce tehnicile și cele mai bune practici pentru
validarea internă evoluează, instituțiile trebuie să
facă uz de aceste progrese. Validarea modelului intern nu se
limitează la testarea ex-post și trebuie să includă de
asemenea cel puțin următoarele:
(a)
teste pentru a demonstra că orice ipoteze
aferente modelului intern sunt pertinente și nu subestimează sau
supraestimează riscul;
(b)
pe lângă programele de testare ex-post ale
autorității de supraveghere, instituțiile trebuie să
deruleze propriile teste de validare a modelului intern, inclusiv teste
ex-post, în conformitate cu riscurile și structurile portofoliilor;
(c)
utilizarea portofoliilor ipotetice pentru a avea
siguranța că modelul intern este capabil să țină cont
de trăsături structurale particulare care pot apărea, de exemplu
riscurile semnificative aferente bazei (basis risks) și riscul de
concentrare.
2.
Instituția efectuează testarea ex-post
prin utilizarea atât a variațiilor ipotetice cât și a celor reale în
valoarea portofoliului.
Secțiunea 3
Cerințe speciale pentru modelarea riscului specific
Articolul 359
Cerințe pentru modelarea riscului specific
Un model intern utilizat pentru calcularea
cerințelor de fonduri proprii pentru riscul specific și un model
intern pentru tranzacționarea pe bază de corelație trebuie
să îndeplinească următoarele cerințe suplimentare:
(a)          explică istoricul
variației de preț în cadrul portofoliului;
(b)          surprinde concentrarea în termeni de
volum și de schimbări de compoziție a portofoliului;
(c)          este robust în cazul unui mediu
advers;
(d)          este validat prin testare ex-post
derulată în scopul de a evalua dacă riscul specific este surprins cu
acuratețe. În cazul în care instituția realizează o testare
ex-post pe bază de subportofolii relevante, subportofoliile respective
trebuie alese într-o manieră coerentă;
(e)          surprinde riscul aferent bazei
specific poziției și în special este sensibil la diferențele
datorate unor particularități semnificative între poziții
similare, dar nu identice;
(f)           surprinde riscul de eveniment.
Articolul 360
Excluderi de la modele de risc specific
1.
O instituție poate alege să excludă
din calculul fondurilor proprii pentru riscul specific, utilizând un model
intern, acele poziții pentru care îndeplinește o cerință de
fonduri proprii pentru riscul specific în conformitate cu articolul 353
alineatul (3).
2.
O instituție poate alege să nu
surprindă riscul de nerambursare și riscul de migrare pentru
titlurile de creanță în modelul intern atunci când surprinde aceste
riscuri în cerințele prevăzute în secțiunea 4.
Secțiunea 4
Model intern pentru riscurile de nerambursare și de migrare adiționale

Articolul 361
Obligația de a avea un model intern IRC
O instituție care utilizează un
model intern pentru a calcula cerințele de fonduri proprii pentru riscul
specific al titlurilor de creanță trebuie să dispună de un
model intern (IRC) pentru riscurile de nerambursare și de migrare
adiționale pentru a surprinde riscul de nerambursare și riscul de
migrare aferent pozițiilor din portofoliul de tranzacționare care se
adaugă riscurilor surprinse de cuantificarea valorii la risc, astfel cum
se specifică la articolul 354 alineatul (1). O instituție trebuie
să demonstreze că modelul său intern respectă standarde
sănătoase comparabile cu cele ale abordării IRB pentru riscul de
credit, presupunându-se un nivel constant al riscului și fiind operate
ajustări, dacă este cazul, pentru a reflecta impactul
lichidității, concentrărilor, acoperirii (hedging) și
impactul caracteristicilor specifice opțiunilor (optionality).
Articolul 362
Sfera de aplicare a modelului intern IRC
Modelul intern IRC acoperă toate
pozițiile care fac obiectul unei cerințe de fonduri proprii pentru
riscul specific de rată a dobânzii, inclusiv pe cele care fac obiectul
unei cerințe de capital pentru riscul specific de 0 %, conform articolului
325, însă nu acoperă poziții din securitizare și instrumente
financiare derivate de credit de tipul „n-th-to-default”.
Cu aprobarea autorităților
competente, instituția poate alege să includă sistematic toate
pozițiile pe titluri de capital listate și toate pozițiile pe
instrumente financiare derivate bazate pe titluri de capital listate. Aprobarea
se acordă dacă această includere corespunde
modalităților interne de cuantificare și administrare a
riscurilor.
Articolul 363
Parametrii modelului intern IRC
1.
Instituțiile utilizează modelul intern
pentru a calcula un număr care cuantifică pierderile în caz de
nerambursare și în caz de migrare a ratingurilor interne sau externe, la
un interval de încredere de 99,9 %, pe un orizont de timp de un an.
Instituțiile calculează acest număr cel puțin
săptămânal.
2.
Ipotezele în materie de corelație trebuie
să fie susținute de analiza datelor obiective într-un cadru
sănătos din punct de vedere conceptual. Modelul intern trebuie
să reflecte în mod corespunzător concentrările emitenților.
Concentrările care pot apărea în cadrul unei clase de produse și
între diferite clase de produse în situații de criză trebuie de
asemenea reflectate.
3.
Modelul intern IRC trebuie să reflecte
impactul corelațiilor între evenimentele de nerambursare și de
migrare.  Acesta nu trebuie să reflecte impactul diversificării
între, pe de o parte, evenimentele de nerambursare și migrare și, pe
de altă parte, alți factori de risc.
4.
Modelul intern trebuie să se bazeze pe
ipoteza unui nivel constant al riscului pe orizontul de timp de un an, ceea ce
presupune ca pozițiile individuale sau seturile de poziții din
portofoliul de tranzacționare date care au făcut obiectul unor
nerambursări sau migrări în orizontul lor de lichiditate să fie
reechilibrate la sfârșitul orizontului lor de lichiditate pentru a atinge
nivelul inițial de risc. O instituție poate alege, ca
alternativă, să utilizeze în mod sistematic ipoteza unei poziții
constante pe un an.
5.
Orizonturile de lichiditate se stabilesc în
funcție de timpul necesar pentru vânzarea poziției sau acoperirea
tuturor riscurilor de preț relevante semnificative în condiții de
criză a pieței, ținând cont în special de dimensiunea
poziției. Orizonturile de lichiditate trebuie să reflecte practicile
și experiența efective din perioadele de criză sistematică
și idiosincrasică. Ele trebuie măsurate în ipoteze conservatoare
și trebuie să fie suficient de lungi pentru ca actul de vânzare sau
de acoperire în sine să nu afecteze în mod semnificativ prețul la
care se efectuează vânzarea sau acoperirea.
6.
Determinarea orizontului de lichiditate adecvat
pentru o poziție sau un set de poziții este supusă unui plafon
minim de trei luni.
7.
Determinarea orizontului de lichiditate adecvat
pentru o poziție sau un set de poziții trebuie să ia în calcul
politicile interne ale instituției referitoare la ajustările de
valoare și la administrarea pozițiilor vechi. Atunci când o
instituție determină orizonturi de lichiditate pentru seturi de
poziții și nu pentru poziții individuale, criteriile pentru
definirea seturilor de poziții trebuie definite astfel încât să
reflecte cu claritate diferențele de lichiditate. Orizonturile de
lichiditate trebuie să fie mai mari pentru pozițiile concentrate,
lichidarea acestora necesitând mai mult timp. Orizontul de lichiditate pentru
un depozit (warehouse) de securitizare trebuie să reflecte timpul necesar
pentru crearea, vânzarea și securitizarea activelor sau pentru acoperirea
factorilor de risc semnificativi în condiții de criză a pieței.
Articolul 364
Recunoașterea acoperirilor în modelul intern IRC
1.
Instituțiile pot include acoperirile în
modelul intern utilizat pentru a surprinde riscurile de nerambursare și de
migrare adiționale. Pozițiile pot fi compensate atunci când
pozițiile lungi și scurte se referă la același instrument
financiar. Efectele acoperirii sau ale diversificării asociate
pozițiilor lungi și scurte care implică instrumente sau titluri
diferite ale aceluiași debitor, precum și pozițiilor lungi
și scurte pe diferiți emitenți, pot fi recunoscute numai prin
modelarea explicită a pozițiilor lungi și scurte brute pe
diferite instrumente. Instituțiile trebuie să reflecte impactul
riscurilor semnificative care se pot produce în intervalul dintre scadența
acoperirii și orizontul de lichiditate, precum și potențialul de
risc semnificativ aferent bazei pe care îl au strategiile de acoperire, în
funcție de produs, rang în structura capitalului, rating intern sau
extern, scadență, data emiterii (vintage) și alte diferențe
între instrumente. Instituțiile trebuie să reflecte acoperirile numai
în măsura în care acestea pot fi menținute în eventualitatea în care
un eveniment de credit sau de alt tip este iminent pentru debitor.
2.
Pentru pozițiile care sunt acoperite prin
strategii de acoperire dinamică, o reechilibrare a acoperirii în orizontul
de lichiditate al poziției acoperite poate fi recunoscută cu
condiția ca instituția:
(a)
să aleagă să modeleze
reechilibrarea acoperirii în mod consecvent pentru întregul set relevant de
poziții din portofoliul de tranzacționare,
(b)
să demonstreze că includerea
reechilibrării are ca rezultat o mai bună cuantificare a riscului;
(c)
să demonstreze că piețele pentru
instrumentele care servesc ca acoperire sunt suficient de lichide pentru a
permite această reechilibrare chiar și în situație de
criză. Orice riscuri reziduale care rezultă din strategiile de
acoperire dinamică trebuie să fie reflectate în cerința de
fonduri proprii.
Articolul 365
Cerințe speciale pentru modelul intern IRC
1.
Modelul intern utilizat pentru a surprinde
riscurile de nerambursare și de migrare adiționale trebuie să
reflecte impactul neliniar al opțiunilor, al instrumentelor financiare
derivate de credit structurate și al altor poziții cu un comportament
neliniar semnificativ în ceea ce privește variațiile de preț.
Instituțiile trebuie să țină cont de asemenea de dimensiunea
riscului de model inerent evaluării și estimării riscurilor de
preț asociate unor astfel de produse.
2.
Modelul intern trebuie să se bazeze pe date
obiective și actualizate.
3.
Ca parte a analizei independente și a
validării modelelor interne utilizate în sensul prezentului capitol,
instituțiile au în principal următoarele obligații:
(a)
să certifice că metoda de modelare
utilizată pentru corelații și pentru variațiile de
preț este adecvată pentru portofoliul lor, în special în materie de
alegere și de ponderare a factorilor de risc sistemic;
(b)
să efectueze o serie de simulări de
criză, în special analize de sensibilitate și analize ale
scenariilor, pentru a evalua caracterul rezonabil din punct de vedere calitativ
și cantitativ al modelului intern, în special în ceea ce privește
tratamentul concentrărilor. Aceste teste nu trebuie să se limiteze la
evenimentele istorice;
(c)
să aplice o validare cantitativă
adecvată care să includă valori de referință interne
relevante pentru modelare.
4.
Modelul intern trebuie să fie compatibil cu
metodele interne de administrare a riscurilor ale instituției pentru
identificarea, cuantificarea și administrarea riscurilor de
tranzacționare.
5.
Instituțiile documentează modelele
interne în așa fel încât corelația acestora și alte ipoteze de
modelare să fie transparente pentru autoritățile competente.
6.
Modelul intern trebuie să evalueze în mod
prudent, prin intermediul unor scenarii de piață realiste, riscul
care rezultă din poziții mai puțin lichide și din
poziții cu o transparență a prețului limitată. În
plus, modelul intern trebuie să îndeplinească standardele minime cu
privire la date. Aproximările (proxies) trebuie să fie suficient de
prudente și pot fi utilizate doar atunci când datele disponibile sunt
insuficiente sau nu reflectă adevărata volatilitate a unei
poziții sau a unui portofoliu.
Articolul 366
Abordări IRC care nu sunt conforme pe deplin
Dacă o instituție utilizează un
model intern pentru surprinderea riscurilor de nerambursare și de migrare
adiționale care nu respectă toate cerințele articolelor 363, 364
și 365, dar care este conform cu metodele interne ale instituției de
identificare, cuantificare și administrare a riscurilor de nerambursare
și de migrare adiționale, aceasta trebuie să fie în
măsură să demonstreze că prin aplicarea modelului său
intern se ajunge la o cerință de fonduri proprii care este cel
puțin la fel de mare ca cea care s-ar fi obținut prin aplicarea unui
model care respectă pe deplin articolele respective.
Autoritățile competente verifică respectarea acestei obligații
cel puțin o dată pe an. ABE monitorizează practicile privind
modelele interne care nu respectă toate cerințele articolelor 363, 364
și 365 și, în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010,
emite orientări cu privire la aceste practici.
Secțiunea 5
Model intern pentru tranzacționarea pe bază de corelație
Articolul 367
Cerințe pentru un model intern pentru tranzacționarea pe bază de
corelație
1.
Autoritățile competente acordă
aprobarea de a utiliza un model intern pentru cerința de fonduri proprii
pentru portofoliul de tranzacționare pe bază de corelație, în
locul cerinței de fonduri proprii prevăzute la articolul 327,
instituțiilor care au aprobarea de a utiliza un model intern pentru riscul
specific al titlurilor de creanță și care îndeplinesc
cerințele de la alineatele (2) - (6) și de la articolele 356
alineatul (1), 357, 358 și 359.
2.
Instituțiile utilizează acest model
intern pentru a calcula un număr care cuantifică în mod adecvat toate
riscurile de preț, la un interval de încredere de 99,9 %, pe un orizont de
timp de un an, presupunându-se un nivel constant al riscului și fiind
operate ajustări, dacă este cazul, pentru a reflecta impactul
lichidității, concentrărilor, acoperirii (hedging) și
impactul caracteristicilor specifice opțiunilor (optionality).
Instituțiile calculează acest număr cel puțin
săptămânal.
3.
Următoarele riscuri trebuie să fie
surprinse în mod adecvat de modelul menționat la alineatul (1):
(a)
riscul cumulativ rezultat din multiple cazuri de
nerambursare, inclusiv ordonarea diferită a cazurilor de nerambursare, în
produse împărțite în tranșe;
(b)
riscul de marjă de credit, inclusiv
efectele gama și „gama încrucișate” (cross-gamma);
(c)
volatilitatea corelațiilor implicite,
inclusiv efectele încrucișate între marje și corelații;
(d)
riscul aferent bazei, inclusiv următoarele
două:
(i)      diferența între marja unui indice
și cele ale numelor unice care îl constituie;
(ii)      baza între corelația
implicită a unui indice și cea a portofoliilor speciale (bespoke
portfolios);
(e)
volatilitatea ratei de recuperare, deoarece este
legată de tendința ratelor de recuperare de a afecta prețurile
tranșelor;
(f)
în măsura în care cuantificarea riscului
global încorporează beneficii rezultate din acoperirea dinamică,
riscul diminuării acoperirii și costul potențial al
reechilibrării acestor acoperiri;
(g)
orice alte riscuri de preț semnificative
ale pozițiilor pe portofoliul de tranzacționare pe bază de
corelație.
4.
O instituție trebuie să utilizeze date de
piață suficiente în cadrul modelului menționat la alineatul (1)
pentru a se asigura că surprinde în totalitate cele mai importante riscuri
ale acestor expuneri în cadrul abordării sale interne, în conformitate cu
cerințele prevăzute la prezentul articol. Aceasta trebuie să
poată demonstra autorității competente, prin testare ex-post sau
prin alte mijloace corespunzătoare, faptul că modelul său poate
explica în mod corespunzător variația istorică de preț a
acestor produse.
Instituția trebuie să dispună de
politici și proceduri adecvate pe baza cărora să separe
pozițiile pentru care deține aprobarea de a le include în
cerința de fonduri proprii, în conformitate cu prezentul articol, de alte
poziții pentru care nu deține aprobarea.
5.
În ceea ce privește portofoliul tuturor
pozițiilor incluse în modelul menționat la alineatul (1),
instituția aplică periodic un set de scenarii de simulare de
criză, specifice și predeterminate. Aceste scenarii de simulare de
criză examinează efectele situațiilor de criză asupra
ratelor de nerambursare, ratelor de recuperare, marjelor de credit, riscului
aferent bazei, corelațiilor, precum și ale altor factori de risc
relevanți asupra portofoliului de tranzacționare pe bază de
corelație. Instituția aplică scenarii de simulare de criză
cel puțin săptămânal și raportează cel puțin
trimestrial autorităților competente rezultatele, inclusiv
comparații cu cerința de fonduri proprii a instituției, în
conformitate cu prezentul articol. Orice situații în care rezultatele
simulărilor de criză depășesc în mod semnificativ
cerința de fonduri proprii pentru portofoliul de tranzacționare pe
bază de corelație trebuie raportate cu promptitudine
autorităților competente.
6.
Modelul intern trebuie să evalueze în mod
prudent, prin intermediul unor scenarii de piață realiste, riscul
care rezultă din poziții mai puțin lichide și din
poziții cu o transparență a prețului limitată. În
plus, modelul intern trebuie să îndeplinească standardele minime cu
privire la date. Aproximările (proxies) trebuie să fie suficient de
prudente și pot fi utilizate doar atunci când datele disponibile sunt
insuficiente sau nu reflectă adevărata volatilitate a unei
poziții sau a unui portofoliu.
Titlul V
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul de decontare
Articolul 368
Riscul de decontare/livrare
În cazul tranzacțiilor în care titlurile
de creanță, titlurile de capital, valutele și mărfurile,
excluzând tranzacțiile de răscumpărare, operațiunile de
dare de titluri/mărfuri cu împrumut și operațiunile de luare de
titluri/mărfuri cu împrumut, rămân nedecontate după data de
livrare scadentă, instituția trebuie să calculeze diferența
de preț la care aceasta este expusă.
Prețul este calculat ca
diferență între prețul de decontare convenit pentru titlul de
creanță, titlul de capital, valuta sau marfa în cauză și
valoarea de piață curentă, atunci când diferența poate
implica o pierdere pentru instituția de credit.
Instituția trebuie să
înmulțească această diferență de preț cu factorul
corespunzător din coloana A a tabelului 1 de mai jos pentru a calcula
cerința de fonduri proprii a instituției pentru riscul de decontare.
 Tabelul 1
 Numărul de zile lucrătoare după data scadentă pentru decontare || ( %)
 5 — 15 || 8
 16 — 30 || 50
 31 — 45 || 75
 46 și mai multe || 100
Articolul 369
Tranzacții incomplete (free deliveries)
1.
O instituție trebuie să dețină
fonduri proprii, după cum este prevăzut în tabelul 2, dacă:
(a)
aceasta a plătit pentru titluri, valute sau
mărfuri înainte de a le primi sau a livrat titluri, valute sau
mărfuri înainte de a primi plata aferentă;
(b)
în cazul tranzacțiilor transfrontaliere, a
trecut o zi sau mai mult de când aceasta a efectuat plata ori livrarea.
 Tabelul 2
 Tratamentul tranzacțiilor incomplete din punctul de vedere al cerințelor de capital
 Coloana 1 || Coloana 2 || Coloana 3 || Coloana 4
 Tipul tranzacției || Până la prima plată contractuală sau primul segment al livrării || De la prima plată contractuală sau primul segment al livrării și până la patru zile după a doua plată contractuală sau al doilea segment al livrării || De la 5 zile lucrătoare după a doua plată contractuală sau al doilea segment al livrării și până la stingerea tranzacției
 Tranzacție incompletă || Nicio cerință de capital || Se tratează ca expunere || Se tratează ca expunere la risc ponderată la 1250 %
2.
La aplicarea unei ponderi de risc expunerilor din
tranzacțiile incomplete tratate în conformitate cu coloana 3 din tabelul 2,
o instituție care utilizează abordarea bazată pe modele interne
de rating (IRB - Internal Ratings Based) prevăzută în partea a treia,
titlul II, capitolul 3, poate atribui probabilități de nerambursare
contrapartidelor pentru care nu are alte expuneri în afara portofoliului de
tranzacționare, pe baza ratingului extern al contrapartidei.
Instituțiile care utilizează propriile estimări ale pierderii în
caz de nerambursare (LGD - loss given default) pot aplica valoarea pierderilor
în caz de nerambursare prevăzută la articolul 157 alineatul (1)
expunerilor din tranzacții incomplete tratate în conformitate cu coloana 3
din tabelul 2, cu condiția să aplice respectiva valoare a pierderii
în caz de nerambursare tuturor expunerilor de acest tip. Alternativ, o
instituție care utilizează abordarea IRB prevăzută în
partea a treia, titlul II, capitolul 3 poate aplica ponderile de risc ale
abordării standardizate, așa cum este prevăzut în partea trei,
titlul II, capitolul 2, cu condiția să le aplice tuturor expunerilor
de acest tip, sau poate aplica o pondere de risc de 100 % tuturor expunerilor
de acest tip.
Dacă nivelul expunerii pozitive ce
rezultă din tranzacții incomplete nu este semnificativ,
instituțiile pot aplica acestor expuneri o pondere de risc de 100 %, cu
excepția cazului în care este necesară o pondere de risc de 1 250 %,
în conformitate cu coloana 4 din tabelul 2 de la alineatul (1).
3.
Ca alternativă la aplicarea unei ponderi de
risc de 1 250 % expunerilor din tranzacțiile incomplete, în
conformitate cu coloana 4 din tabelul 2 de la alineatul (1), instituțiile
pot deduce valoarea transferată plus expunerea pozitivă curentă
a acestor expuneri, din elementele capitalului comun de rangul 1, în
conformitate cu articolul 33 alineatul (1) litera (k).
Articolul 370
Exceptare
În cazul unei
disfuncționalități generale a sistemului de decontare sau
compensare, autoritățile competente pot excepta instituțiile de
la respectarea cerințelor de fonduri proprii calculate conform articolelor
368 și 369, până în momentul în care se remediază situația.
În acest caz, incapacitatea unei contrapartide de a deconta o tranzacție
nu este considerată nerambursare pentru scopurile riscului de credit.
Titlul VI
Cerințe de fonduri proprii pentru riscul de ajustare a valorii creditului
Articolul 371
Înțelesul ajustării valorii creditului
În sensul prezentului titlu și al
capitolului 6 din titlul III, „ajustare a valorii creditului” (CVA - Credit
Valuation Adjustment) înseamnă o ajustare la cursul mediu al
pieței a portofoliului de tranzacții încheiate cu o
contrapartidă. Această ajustare reflectă valoarea de
piață curentă a riscului de credit pe care îl reprezintă
contrapartida pentru instituție, dar nu reflectă valoarea de
piață curentă a riscului de credit pe care îl reprezintă
instituția pentru contrapartidă.
Articolul 372
Sferă de aplicare
1.
O instituție calculează cerințele
de fonduri proprii pentru riscul CVA în conformitate cu prezentul titlu pentru
toate instrumentele financiare derivate OTC în ceea ce privește toate
activitățile sale comerciale, altele decât instrumentele financiare
derivate de credit recunoscute în vederea reducerii valorii ponderate la risc a
expunerilor pentru riscul de credit.
2.
O instituție include tranzacții de
finanțare prin titluri în calculul fondurilor proprii prevăzute la
alineatul (1), dacă autoritatea competentă stabilește că
expunerile instituției la riscul CVA care rezultă din aceste
tranzacții sunt semnificative.
3.
Tranzacțiile cu o contrapartidă centrală sunt excluse de la cerințele de fonduri proprii
pentru riscul CVA.
Articolul 373
Metoda avansată:
1.
O instituție care are aprobarea de a utiliza un
model intern pentru riscul specific al titlurilor de creanță, în
conformitate cu articolul 352, stabilește, pentru toate tranzacțiile
pentru care are aprobarea de a utiliza metoda modelului intern (IMM - Internal
Model Method) pentru determinarea valorii expunerii la riscul de credit al
contrapartidei asociate, în conformitate cu articolul 277, cerințele de
fonduri proprii pentru riscul CVA modelând impactul modificărilor marjelor
de credit ale contrapartidelor asupra ajustărilor valorii creditului
pentru toate contrapartidele din cadrul acestor tranzacții, luând în
considerare acoperirile ajustărilor valorii creditului care sunt eligibile
în conformitate cu articolul 375.
O instituție utilizează modelul său
intern pentru a stabili cerințele de fonduri proprii pentru riscul
specific asociat titlurilor de creanță tranzacționate și
aplică un interval de încredere de 99 % și o perioadă de
deținere egală cu 10 zile. Modelul intern trebuie utilizat în
așa fel încât să simuleze modificări ale marjelor de credit ale
contrapartidelor, însă să nu modeleze sensibilitatea CVA la
variațiile altor factori de piață, inclusiv modificări ale
valorii activului de referință, ale mărfii, ale valutei sau ale
ratei dobânzii unui instrument financiar derivat.
Cerințele de fonduri proprii pentru riscul
CVA pentru fiecare contrapartidă se calculează în conformitate cu
următoarea formulă:
unde:
ti
=                 momentul celei de a i-a reevaluări, începând de la t0
= 0;
tT
=                cea mai lungă perioadă de scadență
contractuală pentru toate seturile de compensare cu contrapartida;
si
=                este marja de credit a contrapartidei la momentul ti,
utilizată pentru a calcula CVA-ul contrapartidei. În cazul în care este
disponibilă marja instrumentului de tipul credit default swap, o
instituție trebuie să utilizeze această marjă. În cazul în
care această marjă a instrumentului de tipul credit default swap nu
este disponibilă, o instituție trebuie să utilizeze o marjă
aproximativă adecvată ținând cont de ratingul, domeniul de
activitate și regiunea contrapartidei;
LGDMKT
=     pierderea în caz de nerambursare din partea contrapartidei care se
bazează pe marja unui instrument de piață al contrapartidei,
dacă este disponibil un instrument al contrapartidei. Atunci când un
instrument al contrapartidei nu este disponibil, valoarea pierderii în caz de
nerambursare se bazează pe marja aproximativă adecvată
ținând cont de ratingul, domeniul de activitate și regiunea
contrapartidei. Primul factor din cadrul formulei reprezintă o aproximare
a probabilității marginale, implicită conform pieței, ca o
nerambursare să se producă între momentele ti-1 și ti;

EEi
=             expunerea așteptată față de contrapartidă
la momentul de reevaluare ti definit la articolul 267 punctul 19, în
condițiile în care se adaugă expuneri ale unor seturi de compensare
diferite pentru o astfel de contrapartidă și cea mai lungă
scadență a fiecărui set de compensare este dată de cea mai
lungă scadență contractuală din setul de compensare; O
instituție aplică tratamentul menționat la alineatul (2) în
cazul tranzacțiilor în marjă, dacă instituția
utilizează evaluarea expunerii pozitive așteptate (EPE - Expected
Positive Exposure), menționată la articolul 279 alineatul (1)
litera (a) sau (b), pentru tranzacțiile în marjă;
Di
=               factorul de actualizare fără risc de nerambursare la
momentul ti, unde D0 =1.
2.
La calcularea cerințelor de fonduri proprii pentru riscul CVA
pentru o contrapartidă, instituția își bazează toate
intrările în propriul model intern pentru riscul specific al titlurilor de
creanță pe următoarele formule (după caz):
(a)
dacă modelul se bazează pe
sensibilități ale marjei de credit pentru momente specifice,
instituția își bazează fiecare sensibilitate a marjei de credit
(„Regulatory CS01”) pe următoarea formulă:
;
(b)
(b)      dacă modelul utilizează
sensibilități ale marjei de credit la decalajele paralele ale
marjelor de credit, instituția utilizează următoarea formulă:
;
(c)
(c)      dacă modelul utilizează
sensibilități de ordin secundar la decalajele marjelor de credit
(factor gamma), valorile gamma se calculează pe baza formulei de la
alineatul (1).
3.
O instituție care utilizează evaluarea EPE,
menționată la articolul 279 alineatul (1) litera (a) sau (b), pentru
instrumente financiare derivate OTC acoperite cu garanții reale,
întreprinde ambele acțiuni menționate mai jos, la stabilirea
cerințelor de fonduri proprii pentru riscul CVA, în conformitate cu alineatul
(1):
(a)
își asumă un profil de expunere
așteptată (EE – Expected Exposure) constant;
(b)
stabilește o expunere așteptată
egală cu expunerea așteptată efectivă calculată în
temeiul articolului 279 alineatul (1) litera (b) pentru o scadență
egală cu cea mai mare dintre următoarele:
(i)
jumătate din scadența cea mai
îndelungată din cadrul setului de compensare;
(ii)
scadența medie ponderată
noțională a tuturor tranzacțiilor din cadrul setului de
compensare.
4.
O instituție căreia autoritatea
competentă îi permite, în conformitate cu articolul 277, să utilizeze
IMM pentru a calcula valorile expunerilor în legătură cu cea mai mare
parte a activității sale, dar care utilizează metoda
prevăzută în secțiunea 3 sau secțiunea 4 de la titlul II,
capitolul 6, pentru portofoliile mai mici, și căreia îi permite
să utilizeze abordarea riscului de piață bazată pe modele
interne pentru riscul specific al titlurilor de creanță în
conformitate cu articolul 352 poate, cu condiția obținerii
aprobării autorităților competente, să calculeze
cerințele de fonduri proprii pentru riscul CVA, în conformitate cu
alineatul (1), pentru seturile de compensare cărora nu li se aplică
metoda modelului intern. Autoritățile competente acordă
aprobarea doar dacă instituția utilizează metoda
prevăzută în secțiunea 3 sau secțiunea 4 de la titlul II,
capitolul 6, pentru un număr limitat de portofolii mai mici.
În scopul efectuării unui calcul în temeiul
paragrafului precedent și dacă modelul IMM nu generează un
profil al expunerii așteptate, instituția întreprinde ambele
acțiuni menționate mai jos:
(a)
își asumă un profil de expunere
așteptată (EE) constant;
(b)
stabilește o expunere așteptată
egală cu valoarea expunerii calculată conform metodelor
prevăzute în secțiunea 3 sau secțiunea 5 de la titlul II,
capitolul 6, sau conform IMM pentru o scadență egală cu cea mai
mare dintre următoarele valori:
(i)      jumătate din scadența cea mai
îndelungată din cadrul setului de compensare;
(ii)      scadența medie ponderată
noțională a tuturor tranzacțiilor din cadrul setului de compensare.

5.
O instituție stabilește cerințele de
fonduri proprii pentru riscul CVA ca sumă a valorii la risc în
condiții de criză și a valorii la risc în condiții de
non-criză, care se calculează după cum urmează:
(a)
în cazul valorii la risc în condiții de
non-criză, se utilizează calibrări ale parametrilor actuali
pentru expunerea așteptată;
(b)
în cazul valorii la risc în condiții de
criză, se utilizează profiluri viitoare ale expunerii așteptate
a contrapartidei, așa cum se specifică la articolul 286 alineatul (2).
Perioada de criză pentru parametrii marjei de credit este cea mai
severă perioadă de criză de un an din cadrul perioadei de
criză de trei ani utilizată pentru parametrii expunerii.
6.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare care detaliază:
(a)     modul în care trebuie stabilită o
marjă aproximativă în scopul identificării LGDMKT în
vederea efectuării calculului prevăzut la alineatul (1);
(b)     numărul și dimensiunea
portofoliilor care îndeplinesc criteriul unui număr limitat de portofolii
mai mici menționat la alineatul (4).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.

Articolul 374
Metodă standardizată
1.
O instituție care nu calculează
cerințele de fonduri proprii pentru riscul CVA pentru contrapartidele
sale, în conformitate cu articolul 373, calculează cerințe de fonduri
proprii de portofoliu pentru riscul CVA pentru fiecare contrapartidă, în
conformitate formula de mai jos, ținând cont de acoperirile CVA care sunt
eligibile în conformitate cu articolul 375:
unde:
h =      orizontul de risc de un an (în ani); h = 1;
wi =   ponderea aplicabilă contrapartidei „i”.
Contrapartida „i” trebuie pusă în
corespondență cu una dintre cele șapte ponderi wi pe
baza unei evaluări externe a creditului efectuată de o
instituție externă de evaluare a creditului (ECAI) desemnată,
astfel cum se prevede în tabelul 1. În cazul unei contrapartide pentru care nu
este disponibilă o evaluare a creditului efectuată de o
instituție externă de evaluare a creditului (ECAI) desemnată:
(a)     o instituție care utilizează
abordarea de la titlul II, capitolul 3 pune în corespondență ratingul
intern al contrapartidei cu una dintre evaluările externe ale creditului;
(b)     o instituție care utilizează
abordarea de la titlul II, capitolul 2 atribuie acestei contrapartide gradul 3
de calitate a creditului;
=   valoarea
totală a expunerii la riscul de credit al contrapartidei „i” (total pentru
toate seturile sale de compensare), inclusiv efectul garanțiilor reale în
conformitate cu metodele prevăzute în secțiunile 3 - 6 de la titlul
II, capitolul 6, aplicabile la calcularea cerințelor de fonduri proprii
pentru riscul de contrapartidă al contrapartidei în cauză.
În cazul unei instituții care nu
utilizează metoda prevăzută în secțiunea 6 de la titlul II,
capitolul 6, expunerea este actualizată prin aplicarea următorului
factor:
;
Bi =    valoarea noțională a acoperirilor prin instrumente de
tipul credit default swap, având la bază o singură
semnătură, achiziționate (însumate dacă există mai
mult de o poziție), care face referire la contrapartida „i” și este
utilizată pentru a acoperi riscul CVA.
Valoarea noțională trebuie
actualizată prin aplicarea următorului factor:
;
Bind = valoarea noțională integrală a unuia sau mai multor
instrumente de tipul credit default swap bazate pe indici, achiziționate
pentru a acoperi riscul CVA.
Valoarea noțională trebuie
actualizată prin aplicarea următorului factor:
;
wind
= ponderea aplicabilă acoperirilor pentru indici.
O instituție pune în corespondență
indicii cu una dintre cele șapte ponderi wi pe baza marjei
medii a indicelui „ind”;
Mi
=  scadența efectivă a tranzacțiilor cu contrapartida i.
În cazul unei instituții care utilizează
metoda prevăzută în secțiunea 6 de la titlul II, capitolul 6, Mi
se calculează în conformitate cu articolul 158 alineatul (2) litera (f).
În cazul unei instituții care nu
utilizează metoda prevăzută în secțiunea 6 de la titlul II,
capitolul 6, Mi este scadența medie ponderată în
funcție de valorile noționale, menționată la articolul 158
alineatul (2);
 =    scadența
instrumentului de acoperire cu valoarea noțională Bi
(cantitățile Mihedge Bi sunt
însumate, în cazul în care acestea reprezintă mai multe poziții);
Mind
=            scadența acoperirii pentru indice ind.
În cazul în care există mai mult de o
poziție de acoperire bazată pe indici, Mind este
scadența ponderată noțională.
2.
În cazul în care o contrapartidă este
inclusă într-un indice pe care se bazează un instrument de tipul
credit default swap utilizat pentru acoperirea riscului de credit al
contrapartidei, instituția poate scădea valoarea noțională
care poate fi atribuită respectivei contrapartide, în conformitate cu
ponderea entității de referință, din valoarea
noțională a instrumentului de tipul „credit default swap” (CDS) bazat
pe indici și o poate trata ca pe o singură acoperire având la
bază o singură semnătură (Bi) a contrapartidei
individuale cu scadența bazată pe scadența indicelui.
 Tabelul 1
 Grad de calitate a creditului || Pondere wi
 1 || 0.7%
 2 || 0.8%
 3 || 1.0%
 4 || 2.0%
 5 || 3.0%
 6 || 10.0%
Articolul 375
Acoperiri eligibile
1.
Acoperirile sunt „acoperiri eligibile” în scopul
calculării cerințelor de fonduri proprii pentru riscul CVA în
conformitate cu articolele 373 și 374 numai în cazul în care acestea sunt
utilizate în scopul diminuării riscului CVA și sunt administrate ca
atare și, de asemenea, sunt una dintre următoarele:
(a)
instrumente de tipul credit default swap, având
la bază o singură semnătură, sau alte instrumente de
acoperire echivalente care fac în mod direct referire la contrapartidă;
(b)
instrumente de tipul credit default swap bazate
pe indici, cu condiția ca baza dintre orice marjă a unei
contrapartide individuale și marjele acoperirilor prin instrumente de
tipul credit default swap bazate pe indici să se reflecte în valoarea la
risc.
Cerința de la litera (b), care prevede ca
baza dintre orice marjă a unei contrapartide individuale și marjele
acoperirilor prin instrumente de tipul credit default swap bazate pe indici
să se reflecte în valoarea la risc, se aplică și cazurilor în
care se utilizează o aproximare pentru marja unei contrapartide.
În cazul tuturor contrapartidelor pentru care se
utilizează o aproximare, o instituție trebuie să utilizeze o
serie temporală rezonabilă a unui grup reprezentativ de
semnături similare pentru care este disponibilă o marjă.
Dacă baza dintre orice marjă a unei
contrapartide individuale și marjele acoperirilor prin instrumente de
tipul credit default swap bazate pe indici nu este reflectată într-un mod
satisfăcător pentru autoritatea competentă, instituția
reflectă numai 50 % din valoarea noțională a acoperirilor pentru
indici în valoarea la risc.
Acoperirile menționate la litera (b) pot fi
utilizate doar în scopul calculării cerințelor de fonduri proprii
pentru riscul CVA în conformitate cu articolul 373.
2.
O instituție nu reflectă alte tipuri de
acoperiri pentru riscul de contrapartidă la calcularea cerințelor de
fonduri proprii pentru riscul CVA. În special, instrumentele credit default
swap de tipul „nth-to-default” sau împărțite în tranșe și
instrumentele de tipul credit linked note nu sunt acoperiri eligibile în scopul
calculării cerințelor de fonduri proprii pentru riscul CVA.
3.
Acoperirile eligibile care sunt incluse în calculul
cerințelor de fonduri proprii pentru riscul CVA nu se includ în calculul
cerințelor de fonduri proprii pentru riscul specific prevăzut la
titlul IV și nu se tratează ca diminuare a riscului de credit decât
pentru riscul de credit al contrapartidei din cadrul aceluiași portofoliu
de tranzacționare.
PARTEA A PATRA
EXPUNERI MARI
Secțiunea I
Regimul expunerilor mari
Articolul 376
Obiect
Instituțiile își monitorizează
și controlează expunerile mari în conformitate cu prezenta parte.
Articolul
377
Excludere din sfera de aplicare
Prezenta parte nu se aplică
societăților de investiții care îndeplinesc criteriile
prevăzute la articolul 90 alineatul (1) sau la articolul 91 alineatul (1).

Articolul 378
Definiție
În sensul prezentei părți, se
aplică următoarea definiție:
„Expuneri”, în sensul prezentei
părți, înseamnă orice activ sau element din afara
bilanțului menționat în partea a treia, titlul II, capitolul 2,
fără ponderi de risc sau grade de risc.
Articolul 379
Calculul valorii expunerii
1.
Expunerile care decurg din elementele menționate
la anexa II trebuie să fie calculate în conformitate cu una dintre
metodele prevăzute în partea a treia, titlul II, capitolul 6.
2.
Instituțiile care au aprobarea de a utiliza
metoda modelului intern în conformitate cu articolul 277 pot utiliza această
metodă pentru a calcula valoarea expunerii pentru tranzacțiile de
răscumpărare, tranzacțiile de dare sau luare de titluri sau
mărfuri cu împrumut, tranzacțiile de creditare în marjă și
tranzacțiile cu termen lung de decontare.
3.
Expunerile față de clienți
individuali care decurg din portofoliul de tranzacționare trebuie să
fie calculate de instituțiile care calculează cerințele de
fonduri proprii pentru portofoliul propriu de tranzacționare în
conformitate cu partea a treia, titlul IV, capitolul 2, articolul 293 și
partea a treia, titlul V și, după caz, partea a treia, titlul IV,
capitolul 5, prin însumarea următoarelor elemente:
(a)
excedentul pozitiv al pozițiilor lungi
față de pozițiile scurte ale unei instituții pe toate
instrumentele financiare emise de clientul în cauză, poziția
netă pe fiecare dintre diferitele instrumente fiind calculată conform
metodelor prevăzute în partea a treia, titlul IV, capitolul 2;
(b)
expunerea netă, în cazul angajamentelor de
preluare fermă a unui titlu de creanță sau de capital;
(c)
expunerile față de clientul în
cauză, rezultate din tranzacțiile, acordurile și contractele
menționate la articolele 293 și 368 - 370, aceste expuneri fiind
calculate prin modalitatea de calcul al valorilor expunerilor, descrisă la
articolele respective.
În sensul literei (b), expunerea netă se
calculează prin deducerea acelor poziții aferente angajamentelor de
preluare fermă care sunt subscrise sau subangajate de către
terțe părți pe baza unei înțelegeri formale, urmată de
reducerea acesteia prin aplicarea factorilor prevăzuți la articolul 334.

În sensul literei (b), instituțiile trebuie
să instituie sisteme pentru monitorizarea și controlul expunerilor
rezultate din angajamente de preluare fermă în perioada dintre momentul
angajamentului inițial și următoarea zi lucrătoare,
ținând cont de natura riscurilor întâlnite pe piețele în cauză.
În sensul literei (c), referința la partea a
treia, titlul II, capitolul 3 se exclude dintre referințele prevăzute
la articolul 293.
4.
Expunerile totale față de clienți
individuali sau grupuri de clienți aflați în legătură se
calculează prin însumarea expunerilor care rezultă din portofoliul de
tranzacționare și a expunerilor care rezultă din afara
portofoliului de tranzacționare.
5.
Expunerile față de grupurile de
clienți aflați în legătură se calculează însumând
expunerile față de clienții individuali dintr-un grup.
6.
Expunerile nu cuprind niciuna dintre
următoarele:
(a)
în cazul tranzacțiilor de schimb valutar,
expunerile care au loc în mod normal la decontare în timpul celor două
zile lucrătoare ulterioare plății;
(b)
în cazul operațiunilor de vânzare sau
cumpărare de titluri, expunerile care au loc în mod normal la decontare în
cele cinci zile lucrătoare ulterioare plății sau livrării
titlurilor, oricare dintre acestea survine mai întâi;
(c)
în cazul furnizării de servicii de transfer
de fonduri, inclusiv de execuție de plăți, compensări
și decontări în orice monedă și de corespondent bancar sau
de servicii de compensare, decontare și custodie a instrumentelor
financiare către clienți, primirea întârziată a
finanțării și alte expuneri care decurg din activitatea cu
clienții, care nu durează mai mult decât până în următoarea
zi lucrătoare;
(d)
în cazul furnizării de servicii de transfer
de fonduri, inclusiv de execuție de plăți, compensări
și decontări în orice monedă și de corespondent bancar,
expunerile pe termen de mai puțin de o zi (intra-day) față de
instituțiile care prestează serviciile respective;
(e)
expunerile deduse din fondurile proprii, în conformitate cu articolele 33, 53 și 63.
7.
Pentru a determina existența unui grup de
clienți aflați în legătură, din punctul de vedere al
expunerilor menționate la articolul 107 literele (l) și (n), atunci
când există o expunere față de active suport, și din
punctul de vedere al expunerilor menționate la articolul 107 litera (p),
atunci când există o schemă și o expunere față de
active suport, o instituție trebuie să evalueze schema, activele sale
suport sau ambele. În acest scop, o instituție evaluează
substanța economică și riscurile inerente structurii
tranzacției.
8.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza următoarele:
(a)
care dintre expunerile menționate la
articolul 107 litera (p) sunt supuse tratamentului prevăzut la prezentul
alineat;
(b)
condițiile și metodologiile utilizate
pentru a determina existența unui grup de clienți aflați în
legătură, din punctul de vedere al acestor expuneri.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2014.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 380
Definirea unei instituții în scopul expunerilor mari
În scopul calculării valorii expunerilor
în conformitate cu prezenta parte, termenul „instituție” desemnează
și orice societate privată sau publică, inclusiv sucursalele
acesteia, care corespunde definiției „instituției” și care a
fost autorizată într-o țară terță.
Articolul 381
Definirea unei expuneri mari
Expunerea unei instituții față
de un client sau un grup de clienți aflați în legătură este
considerată a fi o expunere mare în cazul în care valoarea sa este cel
puțin egală cu 10 % din capitalul său eligibil.
Articolul 382
Capacitatea de a identifica și administra expunerile mari
O instituție trebuie să dispună
de proceduri administrative și contabile sănătoase și de
mecanisme adecvate de control intern care să îi permită să
identifice, să administreze, să monitorizeze, să raporteze
și să înregistreze toate expunerile mari și modificările
ulterioare ale acestora, în conformitate cu prezentul regulament.
Articolul 383
Cerințe de raportare
1.
O instituție comunică
autorităților competente următoarele informații cu privire la
fiecare expunere mare, inclusiv la expunerile mari exceptate de la aplicarea
articolului 384 alineatul (1):
(a)
datele de identificare a clientului sau a grupului
de clienți aflați în legătură față de care
instituția are o expunere mare;
(b)
valoarea expunerii înainte de a se lua în
considerare efectul diminuării riscului de credit, dacă este cazul;
(c)
în cazul în care se utilizează, tipul
protecției finanțate sau nefinanțate a creditului;
(d)
(d)      valoarea
expunerii după luarea în considerare a efectului diminuării riscului
de credit calculat în sensul articolului 384 alineatul (1).
În cazul în care o instituție face obiectul
dispozițiilor părții a treia, titlul II, capitolul 3, se pun la
dispoziția autorităților competente informații cu privire
la cele mai mari 20 de expuneri determinate la nivel consolidat, cu
excepția celor excluse de la aplicarea articolului 384 alineatul (1).
2.
Raportarea are loc cel puțin de două ori
pe an.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a preciza următoarele:
(a)     formatele uniforme pentru raportarea
menționată la alineatul (2), care trebuie să fie
proporționale cu natura, dimensiunea și complexitatea
activităților instituțiilor și instrucțiunile pentru
utilizarea acestor formate;
(b)     frecvențele și datele raportării
menționate la alineatul (2);
(c)     soluțiile informatice care trebuie
aplicate raportării menționate la alineatul (2).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2013.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 384
Limita expunerilor mari
1.
O instituție nu poate să asume, după
luarea în considerare a efectului diminuării riscului de credit în
conformitate cu articolele 388 - 392, o expunere față de un client
sau grup de clienți aflați în legătură a cărei valoare
depășește 25 % din capitalul eligibil. În cazul în care clientul
este o instituție sau în cazul în care un grup de clienți aflați
în legătură include una sau mai multe instituții, valoarea
respectivă nu poate depăși 25 % din capitalul eligibil al
instituției sau 150 de milioane EUR, luându-se în considerare valoarea cea
mai mare, cu condiția ca suma valorilor expunerilor, după luarea în
calcul a efectului diminuării riscului de credit în conformitate cu
articolele 388 - 392, față de toți clienții aflați în
legătură care nu sunt instituții să nu
depășească 25 % din capitalul eligibil al instituției.
În cazul în care suma de 150 de milioane EUR
depășește procentul de 25 % din capitalul eligibil al
instituției, valoarea expunerii, după luarea în considerare a
efectului diminuării riscului de credit în conformitate cu articolele 388
- 392, nu trebuie să depășească o limită
rezonabilă în ceea ce privește capitalul eligibil al
instituției. Această limită este determinată de
instituție în conformitate cu politicile și procedurile
menționate la articolul 79 din Directiva [inserat de OP] pentru a aborda
și controla riscul de concentrare. Această limită nu poate
depăși 100 % din capitalul eligibil al instituției.
Autoritățile competente pot stabili o
limită mai mică de 150 de milioane EUR și informează ABE
și Comisia în legătură cu aceasta.
2.
Sub rezerva articolului 385, o instituție
trebuie să respecte în orice moment limita relevantă
prevăzută la alineatul (1).
3.
Activele constituind creanțe și alte
expuneri față de societăți de investiții recunoscute
din țări terțe pot fi supuse aceluiași tratament
prevăzut la alineatul (1).
4.
Limitele prevăzute la prezentul articol pot fi
depășite în cazul expunerilor față de portofoliul de
tranzacționare al instituției dacă sunt îndeplinite
următoarele condiții:
(a)
expunerea din afara portofoliului de
tranzacționare față de clientul sau grupul de clienți în
cauză nu depășește limita prevăzută la
alineatul (1), această limită fiind calculată cu referire
la capitalul eligibil, astfel încât excedentul să apară în întregime
din portofoliul de tranzacționare;
(b)
instituția îndeplinește o
cerință de fonduri proprii suplimentare privind excedentul în
legătură cu limita prevăzută la alineatul (1), care este
calculată în conformitate cu articolele 386 și 387;
(c)
atunci când trec cel mult 10 zile de la
producerea excedentului, expunerea din portofoliul de tranzacționare
față de clientul sau grupul de clienți aflați în
legătură în cauză nu depășește 500 % din
capitalul eligibil al instituției;
(d)
niciun excedent care se menține mai mult de
10 zile nu poate depăși în total 600 % din capitalul eligibil al
instituției.
În fiecare caz în care limita a fost
depășită, instituția comunică autorităților
competente, fără întârziere, suma excedentară și numele
clientului respectiv.
Articolul 385
Respectarea cerințelor privind expunerile mari
1.
Dacă, într-o situație
excepțională, expunerile depășesc limita stabilită la
articolul 384 alineatul (1), instituția raportează fără
întârziere valoarea expunerii autorităților competente care, în cazul
în care acest lucru se justifică, acordă instituției de credit o
perioadă limitată de timp pentru a se încadra în limita
respectivă.
În cazul în care se aplică suma de 150 de milioane
EUR menționată la articolul 384 alineatul (1),
autoritățile competente pot permite, de la caz la caz,
depășirea limitei de 100 % în ceea ce privește fondurile
proprii ale instituției.
2.
În cazul în care cerințele prevăzute în
prezenta parte nu se aplică unei instituții, pe bază
individuală sau subconsolidată, în temeiul articolului 6 alineatul (1),
sau dispozițiile articolului 8 se aplică unor
societăți-mamă dintr-un stat membru, trebuie luate măsuri
pentru a garanta o repartizare adecvată a riscurilor în cadrul grupului.
Articolul 386
Calcularea cerințelor de fonduri proprii suplimentare pentru expuneri mari
din portofoliul de tranzacționare
1.
Excedentul menționat la articolul 384
alineatul (4) litera (b) se calculează selectând, din expunerea
totală a portofoliului de tranzacționare față de clientul
sau grupul de clienți în cauză, acele componente care implică
cele mai mari cerințe pentru riscul specific din partea a treia, titlul
IV, capitolul 2 și/sau cerințele de la articolul 293 și partea a
treia, titlul V, a căror sumă este egală cu valoarea
excedentului menționat la articolul 384 alineatul (4) litera (a).
2.
Dacă excedentul nu se menține mai mult de
10 zile, cerința de capital suplimentar pentru aceste componente este de 200 %
din cerințele menționate la alineatul (1).
3.
După 10 zile de la producerea excedentului,
componentele excedentului, selectate în conformitate cu alineatul (1), sunt
repartizate rândului corespunzător de pe coloana 1 din tabelul 1, în
ordine ascendentă a cerințelor privind riscul specific din partea a
treia titlul IV, capitolul 2 și/sau a cerințelor de la articolul 293
și partea a treia, titlul V. Cerința de fonduri proprii suplimentare
este egală cu suma cerințelor privind riscul specific din partea a
treia, titlul IV, capitolul 2 și/sau a cerințelor de la articolul 293
și partea a treia, titlul V privind aceste componente, înmulțită
cu factorul corespunzător de pe coloana 2 din tabelul 1.
 Tabelul 1
 Coloana 1: Excedent față de limite (pe baza unui procent din capitalul eligibil) || Coloana 2: Factori
 Până la 40 % || 200 %
 Între 40 % și 60 % || 300 %
 Între 60 % și 80 % || 400 %
 Între 80 % și 100 % || 500 %
 Între 100 % și 250 % || 600 %
 Peste 250 % || 900 %
Articolul 387
Proceduri de prevenire a evitării cerinței de fonduri proprii
suplimentare
Este interzis instituțiilor să evite
în mod deliberat cerințele de fonduri proprii suplimentare menționate
la articolul 386 pe care altfel ar trebui să le satisfacă în cazul
expunerilor care depășesc limita prevăzută la articolul 384
alineatul (1), odată ce expunerile respective au fost menținute mai
mult de 10 zile, prin transferul temporar al expunerilor în cauză
către o altă societate, indiferent dacă face sau nu parte din
același grup, și/sau prin realizarea de tranzacții artificiale
prin care se închide expunerea în perioada de 10 zile și se creează o
expunere nouă.
Instituțiile mențin sisteme care
asigură comunicarea imediată către autoritățile
competente a oricărui transfer care produce efectul menționat la
primul paragraf.
Articolul 388
Tehnici eligibile de diminuare a riscului de credit
1.
În sensul articolelor 389 – 392, termenul
„garanție” include instrumente financiare derivate de credit recunoscute
în temeiul părții a treia, titlul II capitolul 4, altele decât
instrumentele de tipul credit linked note.
2.
Sub rezerva dispozițiilor alineatului (3) din
prezentul articol, în cazul în care recunoașterea protecției
finanțate sau nefinanțate a creditului este permisă în temeiul
articolelor 389-392, aceasta este condiționată de respectarea
criteriilor de eligibilitate și a altor cerințe prevăzute în
partea a treia, titlul II, capitolul 4.
3.
Atunci când o instituție se bazează pe
articolul 390 alineatul (2), recunoașterea protecției finanțate
a creditului este condiționată de respectarea cerințelor
relevante din partea a treia, titlul II, capitolul 3. În sensul prezentei
secțiuni, o instituție de credit nu ține cont de garanția
reală menționată la articolul 195 alineatele (3) - (5), cu
excepția cazului în care acest lucru este permis în temeiul articolul 391.
4.
Instituțiile analizează, în măsura
în care este posibil, expunerile față de emitenții de
garanții reale, furnizorii de protecție nefinanțată a
creditelor și activele suport, în temeiul articolului 379 alineatul (7),
privind posibilele concentrări și, după caz, ia măsuri
și comunică autorității competente informațiile
relevante.
Articolul 389
Exceptări
1.
Următoarele expuneri sunt exceptate de la
aplicarea articolului 384 alineatul (1):
(a)
elementele de activ care constituie creanțe
asupra administrațiilor centrale sau a băncilor centrale și
care, dacă ar fi negarantate, ar beneficia de o pondere de risc de 0 %
în temeiul părții a treia, titlul II, capitolul 2;
(b)
elementele de activ care constituie creanțe
asupra organizațiilor internaționale sau a băncilor
multilaterale de dezvoltare și care, dacă ar fi negarantate, ar
beneficia de o pondere de risc de 0 % în temeiul părții a treia,
titlul II, capitolul 2;
(c)
elementele de activ care constituie creanțe
garantate în mod expres de administrații centrale, bănci centrale,
organizații internaționale, bănci multilaterale de dezvoltare
sau entități din sectorul public, în cazul în care creanțele
negarantate asupra entității care furnizează garanția ar
beneficia de o pondere de risc de 0 % în temeiul părții a treia,
titlul II, capitolul 2;
(d)
alte expuneri față de sau garantate de
administrații centrale, bănci centrale, organizații
internaționale, bănci multilaterale de dezvoltare sau
entități din sectorul public, în cazul în care o creanță
negarantată asupra entității căreia îi poate fi
atribuită expunerea sau prin care este garantată ar beneficia de o
pondere de risc de 0 % în temeiul părții a treia, titlul II,
capitolul 2;
(e)
elementele de activ care constituie creanțe
asupra administrațiilor regionale sau autorităților locale din
statele membre, în cazul în care aceste creanțe ar beneficia de o pondere
de risc de 0 % în temeiul părții a treia, titlul II, capitolul 2,
și alte expuneri față de sau garantate de aceste
administrații regionale sau autorități locale, creanțe care
ar beneficia de o pondere de risc de 0 % în temeiul părții a treia,
titlul II, capitolul 2;
(f)
expunerile față de contrapartidele
menționate la articolul 108 alineatul (6) sau articolul 108 alineatul (7),
în cazul în care ar beneficia de o pondere de risc de 0 % în temeiul
părții a treia, titlul II, capitolul 2. expunerile care nu
îndeplinesc criteriile respective, indiferent dacă sunt sau nu exceptate
de la dispozițiile articolului 384 alineatul (1), se consideră
expuneri față de o parte terță;
(g)
elementele de activ și alte expuneri garantate
printr-o garanție reală sub forma unor depozite în numerar
constituite la instituția de credit finanțatoare sau la o
instituție care este societatea-mamă sau o filială a
instituției de credit finanțatoare;
(h)
elementele de activ și alte expuneri garantate
printr-o garanție reală sub forma unor certificate de depozit emise
de instituția de credit finanțatoare sau de o instituție care
este societatea-mamă sau o filială a instituției de credit
finanțatoare și depuse la oricare dintre acestea;
(i)
expunerile care decurg din facilități de
credit neutilizate care sunt clasificate drept elemente din afara
bilanțului cu un grad de risc scăzut conform anexei I, cu
condiția să existe un acord încheiat cu clientul sau grupul de
clienți aflați în legătură, în temeiul căruia
facilitatea nu poate fi trasă decât în cazul în care se stabilește
că aceasta nu determină depășirea limitei aplicabile în
temeiul articolului 384 alineatul (1);
(j)
expunerile din tranzacții față de
contrapartide centrale și contribuțiile la fonduri de garantare
pentru contrapartide centrale;
(k)
expuneri față de sistemele de garantare a
depozitelor în conformitate cu Directiva 94/19/CE, care decurg din
finanțarea acestor sisteme, dacă instituțiile membre ale
sistemului au obligația legală sau contractuală de a
finanța sistemul.
Fondurile primite în temeiul unui instrument de
tipul credit linked note emis de instituție și creditele și
depozitele unei contrapartide în raport cu o instituție și care fac
obiectul unui acord de compensare privind elementele din bilanț,
recunoscut în temeiul părții a treia, titlul II, capitolul 4, se
încadrează la litera (g).
2.
Statele membre sau autoritățile
competente pot excepta în totalitate sau parțial de la aplicarea
articolului 384 alineatul (1) următoarele expuneri:
(a)
obligațiuni garantate care intră sub
incidența articolului 124 alineatele (1) și (2);
(b)
elementele de activ care constituie creanțe
asupra administrațiilor regionale sau autorităților locale din
statele membre, în cazul în care aceste creanțe ar beneficia de o pondere
de risc de 20 % în temeiul părții a treia, titlul II, capitolul 2,
și alte expuneri față de sau garantate de aceste
administrații regionale sau autorități locale, creanțe care
ar beneficia de o pondere de risc de 20 % în temeiul părții a treia,
titlul II, capitolul 2;
(c)
expuneri, inclusiv participații sau alte
tipuri de dețineri, asumate de o instituție față de societatea
sa mamă, alte filiale ale societății-mamă sau
față de propriile filiale, în măsura în care aceste
societăți fac obiectul supravegherii pe o bază consolidată,
la fel ca și instituția însăși, în conformitate cu
prezentul regulament sau cu standarde echivalente în vigoare într-o
țară terță; expunerile care nu îndeplinesc aceste criterii,
indiferent dacă sunt sau nu exceptate de la dispozițiile articolului 384
alineatul (1), se consideră expuneri față de o parte
terță;
(d)
elementele de activ care constituie creanțe
și alte expuneri, inclusiv participații sau orice alt fel de
dețineri, față de instituții de credit regionale sau
centrale cu care instituția de credit este asociată în cadrul unei
rețele, în conformitate cu dispozițiile legale sau statutare, și
care sunt responsabile, în temeiul dispozițiilor respective, de
operațiunile de compensare în numerar din cadrul acelei rețele;
(e)
elemente de activ care constituie creanțe
și alte expuneri față de instituții de credit, asumate de
instituții de credit care funcționează în mod
neconcurențial, acordând împrumuturi în cadrul programelor legislative sau
în baza statutului lor, pentru promovarea anumitor sectoare ale economiei, care
implică o anumită formă de supraveghere și anumite restricții
ale administrației publice cu privire la utilizarea creditelor, cu
condiția ca respectivele expuneri să rezulte în urma unor asemenea
credite care sunt transferate beneficiarilor prin intermediul altor
instituțiilor de credit;
(f)
elemente de activ care constituie creanțe
și alte expuneri față de instituții, cu condiția ca
aceste expuneri să nu constituie fonduri proprii ale instituțiilor,
să aibă scadența în ziua lucrătoare următoare și
să nu fie denominate într-o monedă comercială importantă;
(g)
elemente de activ care constituie creanțe
asupra băncilor centrale sub formă de rezerve minime obligatorii
deținute la aceste bănci centrale și care sunt denominate în
monedele lor naționale;
(h)
elemente de activ care constituie creanțe
asupra administrațiilor centrale sub formă de cerințe statutare
de lichidități deținute în titluri de stat și care sunt
denominate și finanțate în monedele lor naționale, cu
condiția ca, sub rezerva deciziei autorității competente,
evaluarea de credit a respectivelor administrații centrale atribuită
de o ECAI desemnată să fie cea a unei investiții cu risc
scăzut (investment grade);
(i)
50 % dintre acreditivele documentare din
afara bilanțului care prezintă un grad de risc mediu/scăzut
și din facilitățile de credit neutilizate din afara
bilanțului care prezintă un grad de risc mediu/scăzut,
menționate în anexa I și, sub rezerva acordului
autorităților competente, 80 % dintre garanții, altele
decât garanțiile pentru credite care au un temei legal sau statutar
și pe care societățile de garantare mutuală care au statut
de instituții de credit le acordă membrilor lor;
(j)
garanții impuse de lege utilizate în cazul
în care un credit ipotecar finanțat prin emiterea de obligațiuni
ipotecare este plătit debitorului ipotecar înainte de înregistrarea
finală a ipotecii în registrul cadastral, cu condiția ca
garanția să nu fie utilizată pentru a reduce riscul la
calcularea activelor ponderate la risc;
(k)
active care constituie creanțe și alte
expuneri față de burse recunoscute.
Articolul 390
Calcularea efectului utilizării tehnicilor de diminuare a riscului de
credit
1.
În scopul calculării valorii expunerilor în
sensul articolului 384 alineatul (1), o instituție poate utiliza „valoarea
pe deplin ajustată a expunerii” calculată în conformitate cu partea a
treia, titlul II, capitolul 4, luând în considerare diminuarea riscului de
credit, ajustările în funcție de volatiliate și orice decalaj de
scadență (E *).
2.
O instituție autorizată să utilizeze
propriile estimări ale pierderilor în caz de nerambursare și factori
de conversie proprii pentru o clasă de expuneri în conformitate cu partea
a treia, titlul II, capitolul 3, poate, cu aprobarea autorităților
competente, să recunoască efectele garanțiilor financiare la
calcularea valorii expunerilor în sensul articolul 384 alineatul (1).
Autoritățile competente acordă
aprobarea menționată la paragraful precedent numai dacă
instituția poate estima efectele garanțiilor financiare asupra
expunerii sale, separat de alte aspecte relevante pentru pierderile în caz de
nerambursare.
O instituție aplică proceduri astfel
încât estimările obținute să fie de o calitate suficientă
pentru a-i permite să reducă valoarea expunerilor în scopul
respectării dispozițiilor articolului 384.
Dacă o instituție are dreptul să
utilizeze propriile estimări ale efectelor garanțiilor financiare,
instituția în cauză procedează astfel în conformitate cu metoda
adoptată la calcularea cerințelor de fonduri proprii în conformitate
cu prezentul regulament.
Instituțiile care au dreptul să
utilizeze propriile estimări ale pierderilor în caz de nerambursare
și factori de conversie proprii pentru o anumită clasă de
expuneri în conformitate cu partea a treia, titlul II, capitolul 3, și
care nu calculează valoarea expunerilor lor prin metoda
menționată la primul paragraf din prezentul alineat pot să utilizeze
metoda extinsă a garanțiilor financiare sau metoda
menționată la articolul 392 alineatul (1) litera (b) pentru
calcularea valorii expunerilor.
3.
O instituție care utilizează metoda
extinsă a garanțiilor financiare sau care are dreptul să
utilizeze metoda descrisă la alineatul (2) din prezentul articol
pentru a calcula valoarea expunerilor în sensul articolului 384
alineatul (1) efectuează periodic simulări de criză privind
concentrările riscului de credit, inclusiv în ceea ce privește
valoarea realizabilă a oricărei garanții reale luate.
Aceste simulări de criză periodice
menționate la primul paragraf vizează riscurile care decurg din
modificările posibile ale condițiilor de piață care ar
putea avea un impact negativ asupra caracterului adecvat al fondurilor proprii
ale instituției, precum și riscurile care decurg din executarea
garanțiilor reale în situații de criză.
Simulările de criză realizate trebuie
să fie suficiente și adecvate pentru evaluarea riscurilor respective.
În cazul în care simularea de criză
periodică indică o valoare realizabilă a garanției reale
luate mai mică decât valoarea care ar fi acceptată prin utilizarea
metodei extinse a garanțiilor financiare sau a metodei descrise la
alineatul (2), după caz, valoarea garanției reale care poate fi
luată în considerare pentru calcularea valorii expunerilor în sensul
articolului 384 alineatul (1) se reduce în consecință.
Instituțiile menționate la primul
paragraf includ următoarele elemente în strategiile lor de abordare a
riscului de concentrare:
(a)
politici și proceduri de abordare a
riscurilor provenite din decalajul dintre scadența expunerilor și
scadența oricărei protecții a creditului aferente expunerilor
respective;
(b)
politici și proceduri care trebuie aplicate
în cazul în care o simulare de criză indică o valoare
realizabilă a garanției reale mai mică decât valoarea luată
în considerare atunci când se utilizează metoda extinsă a
garanțiilor financiare sau metoda descrisă la alineatul (2);
(c)
politici și proceduri privind riscul de
concentrare ca urmare a punerii în aplicare a tehnicilor de diminuare a
riscului de credit, în special riscurile indirecte de credit, de exemplu
față de un emitent unic de titluri luate ca garanții reale.
Articolul 391
Expuneri care decurg din împrumuturile ipotecare
1.
În scopul calculării valorii expunerilor sau a
unei părți a unei expuneri garantate cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare locative, o instituție poate reduce
valoarea expunerii cu până la 50 % din valoarea
proprietății imobiliare locative în cauză, sub rezerva îndeplinirii
uneia dintre următoarele două condiții:
(a)
expunerea este garantată cu ipoteci pe
proprietăți imobiliare locative sau cu părți deținute
în societățile finlandeze din domeniul locativ, care
funcționează în conformitate cu legea finlandeză a societăților
din domeniul locativ din 1991 sau cu legislația echivalentă
ulterioară;
(b)
expunerea privește o operațiune de
închiriere în temeiul căreia locatorul deține în continuare integral
proprietatea imobiliară locativă închiriată atât timp cât
locatarul nu și-a exercitat opțiunea de achiziție.
Valoarea proprietății se calculează
pe baza unor standarde prudente de evaluare stabilite prin acte cu putere de
lege sau acte administrative. Evaluarea se efectuează cel puțin din
trei în trei ani pentru proprietățile imobiliare locative.
Cerințele de la articolul 203 și de la
articolul 224 alineatul (1) se aplică în sensul prezentului alineat.
„Proprietate imobiliară locativă”
înseamnă un imobil care urmează să fie ocupat sau închiriat de
către proprietar.
2.
În scopul calculării valorii expunerilor sau a
unei părți a unei expuneri garantate cu ipoteci pe
proprietăți comerciale, o instituție poate reduce valoarea
expunerii cu până la 50 % din valoarea proprietății
comerciale în cauză numai dacă autoritățile competente
vizate din statul membru în care este situată proprietatea comercială
permit ca următoarele expuneri să primească o pondere de risc de
50 %, pe baza condițiilor prevăzute la articolul 121:
(a)
expunerile garantate cu ipoteci pe birouri sau
alte sedii comerciale sau cu părți deținute în
societățile finlandeze din domeniul locativ care
funcționează în conformitate cu legea finlandeză a
societăților din domeniul locativ din 1991 sau cu legislația
echivalentă ulterioară, în ceea ce privește birourile și
alte sedii comerciale;
(b)
expunerile asociate operațiunilor de
închiriere de proprietăți imobiliare, privind birourile sau alte
sedii comerciale;
Valoarea proprietății se calculează
pe baza unor standarde prudente de evaluare stabilite prin acte cu putere de
lege sau acte administrative.
Proprietatea comercială este construită
în totalitate, este închiriată și generează un venit
corespunzător din chirii.
Articolul 392
Metoda substituției
1.
În cazul în care o expunere față de un
client este garantată de o terță parte sau printr-o
garanție reală emisă de o terță parte, o
instituție poate:
(a)
să trateze acea porțiune a expunerii
care este garantată ca fiind suportată de garant, nu de client, cu
condiția ca expunerea negarantată față de garant să
primească o pondere de risc egală sau mai mică decât ponderea de
risc a expunerii negarantate față de client în conformitate cu partea
a treia, titlul II, capitolul 2;
(b)
să trateze acea porțiune a expunerii
care este garantată cu valoarea de piață a garanției reale
recunoscute ca fiind suportată de partea terță, nu de client, cu
condiția ca expunerea să fie garantată prin garanție
reală și cu condiția ca partea garantată a expunerii
să primească o pondere de risc egală sau mai mică decât
ponderea de risc a expunerii negarantate față de client în conformitate
cu partea a treia, titlul II, capitolul 2.
Metoda menționată la litera (b) de
la primul paragraf nu se utilizează de către o instituție în
cazul unui decalaj între scadența expunerii și scadența
protecției.
În sensul prezentei părți, o instituție
poate utiliza atât metoda extinsă a garanțiilor financiare, cât
și metoda prevăzută la primul paragraf litera (b) numai în
cazul în care are dreptul să utilizeze atât metoda extinsă a
garanțiilor financiare, cât și metoda simplă a garanțiilor
financiare în sensul articolului 87.
2.
În cazul în care o instituție aplică
dispozițiile de la alineatul (1) litera (a):
(a)
dacă garanția este denominată
într-o monedă diferită de cea în care este denominată expunerea,
nivelul expunerii care se consideră a fi acoperită se calculează
în conformitate cu dispozițiile referitoare la tratamentul aplicat
neconcordanței de monede pentru protecția nefinanțată a
creditului din partea a treia, titlul II, capitolul 4;
(b)
decalajul între scadența expunerii și
scadența protecției trebuie tratat în conformitate cu
dispozițiile referitoare la tratamentul decalajului de scadență
din partea a treia, titlul II, capitolul 4;
(c)
protecția parțială poate fi
recunoscută potrivit tratamentului prevăzut în partea a treia, titlul
II, capitolul 4.
PARTEA A CINCEA
EXPUNERI LA RISCUL DE CREDIT TRANSFERAT
Titlul I
Dispoziții generale pentru această parte
Articolul 393
Sfera de aplicare
Titlurile
II și III se aplică securitizărilor noi, inițiate începând
cu 1 ianuarie 2011. Titlurile II și III se aplică, după 31
decembrie 2014, securitizărilor existente în cazul în care, după
această dată, se adaugă sau se substituie noi expuneri-suport.
Titlul II
Cerințe aplicabile instituțiilor investitoare
Articolul 394
Interesul reținut de către emitent
1.
O instituție, în altă calitate decât cea
de inițiator, sponsor sau creditor inițial, poate fi expusă la
riscul de credit al unei poziții din securitizare din portofoliul de
tranzacționare ori din afara portofoliului de tranzacționare numai
dacă inițiatorul, sponsorul sau creditorul inițial a făcut
cunoscut în mod explicit instituției faptul că va reține, pe
bază continuă, un interes economic net semnificativ care, în niciun
caz, nu poate fi mai mic de 5 %.
Numai evenimentele de mai jos pot fi considerate
drept reținere a unui interes economic net de cel puțin 5 %:
(a)
păstrarea a cel puțin 5 % din
valoarea nominală a fiecăreia dintre tranșele vândute sau
transferate investitorilor;
(b)
în cazul securitizărilor expunerilor
reînnoibile, păstrarea interesului inițiatorului de cel puțin 5 %
din valoarea nominală a expunerilor securitizate;
(c)
păstrarea unor expuneri selectate
aleatoriu, echivalente cu cel puțin 5 % din valoarea nominală a
expunerilor securitizate, în cazul în care aceste expuneri ar fi fost, altfel,
securitizate în respectiva securitizare, cu condiția ca numărul
expunerilor potențial securitizate să fie de cel puțin 100 la
inițierea tranzacției de securitizare;
(d)
păstrarea tranșei care suportă
prima pierdere și, dacă este necesar, a altor tranșe cu un
profil de risc similar sau mai sever decât cele transferate sau vândute
investitorilor și care nu sunt scadente mai devreme decât cele transferate
sau vândute investitorilor, astfel încât reținerea să reprezinte în
total cel puțin 5 % din valoarea nominală a expunerilor securitizate.
Interesul economic net este cuantificat la
inițierea tranzacției de securitizare și trebuie păstrat pe
bază continuă. Interesul economic net, care include pozițiile,
dobânzile sau expunerile păstrate, nu face obiectul diminuării
riscului de credit, al pozițiilor scurte sau al altei acoperiri și nu
este vândut. Interesul economic net este determinat pe baza valorii
noționale a elementelor din afara bilanțului.
Pentru nicio securitizare nu va exista o aplicare
multiplă a cerințelor de reținere.
2.
În cazul în care o instituție de
credit-mamă la nivelul Uniunii Europene, un holding financiar-mamă la
nivelul Uniunii Europene sau una dintre filialele sale securitizează, în
calitate de inițiator sau sponsor, expuneri de la mai multe
instituții de credit, societăți de investiții sau alte
instituții financiare care sunt incluse în aria de cuprindere a
supravegherii pe bază consolidată, cerința menționată
la alineatul (1) poate fi îndeplinită pe baza situației consolidate a
instituției de credit-mamă la nivelul Uniunii Europene sau a
holdingului financiar-mamă la nivelul Uniunii Europene.
Primul paragraf se aplică numai în cazul în
care instituțiile de credit, societățile de investiții sau
instituțiile financiare care au creat expunerile securitizate s-au angajat
să respecte cerințele prevăzute la articolul 397 și
transmit, în timp util, inițiatorului sau sponsorului și
instituției de credit-mamă la nivelul Uniunii Europene sau
holdingului financiar-mamă la nivelul Uniunii Europene informațiile
necesare în vederea îndeplinirii cerințelor menționate la articolul 398.
3.
Alineatul (1) nu se aplică în cazul în
care expunerile securitizate sunt creanțe sau creanțe contingente
asupra sau garantate integral, necondiționat și irevocabil de:
(a)     administrații centrale sau bănci
centrale;
(b)     administrații regionale,
autorități locale și entități din sectorul public ale
statelor membre;
(c)     instituții cărora li se
aplică o pondere de risc de 50 % sau mai mică, în conformitate
cu partea a treia, titlul II, capitolul 2;
(d)     bănci multilaterale de dezvoltare.
4.
Alineatul (1) nu se aplică:
(a)     tranzacțiilor bazate pe un indice
clar, transparent și accesibil, în cazul în care entitățile de
referință suport sunt identice cu cele care alcătuiesc un indice
de entități care este tranzacționat pe scară largă sau
reprezintă titluri tranzacționabile, altele decât poziții din
securitizare;
(b)     creditelor sindicalizate, creanțelor
achiziționate sau instrumentelor de tipul credit default swap în cazul în
care aceste instrumente nu sunt utilizate pentru a structura și/sau
acoperi o securitizare care intră sub incidența alineatului (1).
Articolul 395
Obligația de diligență
1.
Înainte de a investi și, dacă este cazul,
ulterior, instituțiile trebuie să fie în măsură să
demonstreze autorităților competente că au o înțelegere
completă și detaliată a fiecărei poziții din
securitizare și că au implementat politicile și procedurile
formale, adecvate pentru portofoliul de tranzacționare și pentru tranzacțiile
din afara portofoliului de tranzacționare, corespunzătoare cu
profilul de risc al investițiilor lor în poziții securitizate, în
scopul de a analiza și a înregistra următoarele elemente:
(a)
informațiile aduse la
cunoștință, conform articolului 394 alineatul (1), de către
inițiatori sau sponsori, pentru a preciza interesul economic net pe care
îl rețin în securitizare pe bază continuă;
(b)
caracteristicile de risc ale fiecărei
poziții din securitizare;
(c)
caracteristicile de risc ale expunerilor-suport
aferente poziției din securitizare;
(d)
reputația și istoricul pierderilor
suferite în securitizări anterioare de inițiatori sau sponsori,
corespunzătoare claselor relevante de expuneri-suport aferente
poziției din securitizare;
(e)
declarațiile și publicările
făcute de inițiatori, sponsori sau de agenții ori consilierii
acestora în legătură cu obligația de diligență (due
diligence) privind expunerile securitizate și, după caz, calitatea
garanțiilor reale aferente expunerilor securitizate;
(f)
dacă este cazul, metodologiile și
conceptele pe care se bazează evaluarea garanțiilor reale aferente
expunerilor securitizate, precum și politicile adoptate de inițiator
sau de sponsor pentru a asigura independența evaluatorului;
(g)
toate caracteristicile structurale ale
securitizării care pot influența în mod semnificativ performanța
poziției din securitizare deținute de instituție.
Instituțiile trebuie să efectueze
periodic propriile simulări de criză adecvate pentru pozițiile
lor din securitizare. În acest scop, instituțiile se pot baza pe modelele
financiare elaborate de o instituție externă de evaluare a
creditului, cu condiția ca instituțiile să poată demonstra,
la cerere, că au manifestat o preocupare corespunzătoare, înainte de
a investi, pentru a valida ipotezele relevante ale modelelor și
structurarea acestora și pentru a înțelege metodologia, ipotezele
și rezultatele.
2.
Instituțiile, în altă calitate decât cea
de inițiator, sponsor sau creditor inițial, trebuie să
stabilească proceduri formale adecvate pentru portofoliul de
tranzacționare și tranzacțiile din afara portofoliului de
tranzacționare, care să fie corespunzătoare cu profilul de risc
al investițiilor lor în poziții securitizate, în scopul
monitorizării pe bază continuă și în timp util a
informațiilor privind performanța expunerilor-suport aferente
pozițiilor lor din securitizare. Informațiile includ, după caz,
tipul expunerii, procentajul împrumuturilor cu întârzieri la plată de
peste 30, 60 și 90 de zile, ratele de nerambursare, ratele de rambursare
anticipată, împrumuturile cu garanția aflată în executare, tipul
garanției reale și rata de ocupare a acesteia și
distribuția frecvenței scorurilor de credit sau a altei
cuantificări a bonității debitorilor de-a lungul
expunerilor-suport, gradul de diversificare la nivel de industrie și de
arie geografică, distribuția frecvenței raportului dintre
împrumut și valoarea garanției reale (loan to value), cu intervale
ale căror mărimi să permită efectuarea cu
ușurință a unei analize de sensibilitate adecvate. În cazul în
care expunerile-suport sunt ele însele poziții din securitizare,
instituțiile trebuie să dispună de informațiile
menționate în prezentul paragraf nu numai în ceea ce privește
tranșele-suport din securitizare, cum ar fi numele și calitatea
creditului emitentului, ci și în ceea ce privește caracteristicile
și performanța portofoliilor-suport aferente acestor tranșe din
securitizare.
Instituțiile trebuie să dispună de
o înțelegere în profunzime a tuturor caracteristicilor structurale ale
unei tranzacții de securitizare care ar putea influența în mod
semnificativ performanța expunerilor provenind din această
tranzacție, cum ar fi ordinea distribuirii fluxurilor de numerar
către investitori stabilită prin contract (contractual waterfall),
precum și factorii de declanșare aferenți, îmbunătățirea
calității creditului, creșterea lichidității, factorii
de declanșare legați de valoarea de piață și
definiția stării de nerambursare specifică tranzacției.
Articolul 396
Pondere de risc suplimentară
În cazul în care o instituție nu
îndeplinește cerințele legate de orice aspect important prevăzut
la articolele 394 și 395, ca urmare a neglijenței sau a omisiunii
instituției, autoritățile competente impun o pondere de risc
suplimentară proporțională, de cel puțin 250 % din
ponderea de risc (limitată la 1250 %) care s-ar aplica
pozițiilor corespunzătoare din securitizare în modul specificat la
articolul 240 alineatul (6) și respectiv articolul 326 alineatul (3).  Ponderea
de risc suplimentară crește progresiv, cu fiecare încălcare
ulterioară a dispozițiilor privind obligația de
diligență.
Autoritățile competente iau în
considerare exceptările pentru anumite securitizări, prevăzute
la articolul 394 alineatul (3), prin reducerea ponderii de risc pe care altfel
ar impune-o prin prezentul articol cu privire la o securitizare căreia i
se aplică dispozițiile articolului 394 alineatul (3).
Titlul III
Cerințe pentru instituțiile care au calitatea de inițiator
și sponsor
Articolul 397
Criterii pentru acordarea creditelor
În conformitate cu dispozițiile
articolului 77 din Directiva [inserat de OP], instituțiile, în calitate de
sponsor și inițiator, trebuie să aplice expunerilor care
urmează să fie securitizate aceleași criterii solide și
bine definite de acordare a creditelor ca în cazul expunerilor care
urmează să fie deținute în portofoliul acestora. În acest scop,
instituțiile, în calitate de inițiator și sponsor, trebuie
să aplice aceleași procese pentru aprobarea și, dacă este
cazul, modificarea, reînnoirea și refinanțarea creditelor.
Instituțiile trebuie să aplice aceleași standarde de
analiză și în cazul participațiilor sau subscrierilor de titluri
provenind din securitizare, achiziționate de la terțe
părți, indiferent dacă aceste participații sau subscrieri
urmează să fie deținute în portofoliul lor de tranzacționare
sau în afara acestuia.
În cazul în care nu se respectă
cerințele prevăzute la primul paragraf din prezentul articol, o
instituție de credit inițiatoare nu poate aplica dispozițiile
articolului 240 alineatul (1), iar respectiva instituție inițiatoare
nu poate exclude expunerile securitizate de la calcularea cerințelor de
capital în conformitate cu prezentul regulament.
Articolul 398
Furnizarea de informații investitorilor
Instituțiile, în calitate de sponsor
și inițiator, comunică investitorilor nivelul angajamentului
lor, prevăzut la articolul 394, de a menține un interes economic net
în securitizare. Instituțiile, în calitate de sponsor și
inițiator, trebuie să se asigure că investitorii potențiali
au acces imediat la toate datele relevante privind calitatea creditului și
performanța fiecărei expuneri-suport, fluxurile de numerar și
garanția reală aferente unei expuneri din securitizare, precum
și la alte informații de acest tip necesare pentru efectuarea unor
simulări de criză cuprinzătoare și bine documentate cu
privire la fluxurile de numerar și valorile garanției reale aferente
expunerilor-suport. În acest scop, datele relevante trebuie să fie
stabilite la data inițierii operațiunii de securitizare și,
dacă este cazul, ulterior, din considerente ce țin de natura
operațiunii de securitizare.
Articolul 399
Condiții uniforme de aplicare
1.
ABE înaintează un raport anual Comisiei cu
privire la măsurile luate de autoritățile competente pentru a
asigura respectarea de către instituții a cerințelor
prevăzute la titlurile II și III.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a facilita convergența practicilor de
supraveghere cu privire la articolele 394 - 398, inclusiv măsurile care
trebuie luate în caz de încălcare a obligației de diligență
și a obligațiilor privind administrarea riscurilor.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2014.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
PARTEA A
ȘASEA
LICHIDITĂȚI
Titlul I
Definiții și cerința de acoperire a necesarului de lichiditate
Articolul 400
Definiții
În sensul prezentei părți, se
aplică următoarele definiții:
(1)
„Client financiar” înseamnă un client care
desfășoară una sau mai multe dintre activitățile
cuprinse în anexa I la Directiva [inserat de PO] ca activitate principală
sau care are statut de:
(a)     instituție de credit;
(b)     societate de investiții;
(c)     entitate special constituită în
scopul securitizării (SSPE);
(d)     OPC;
(e)     fond de investiții cu capital fix
(f)      societate de asigurare;
(g)     holding financiar sau holding cu
activitate mixtă.
(2)
„Depozit retail” înseamnă o datorie către
o persoană fizică sau o întreprindere mică sau mijlocie, unde
datoria totală către clienți sau grupul de clienți
aflați în legătură este mai mică de 1 milion EUR.
Articolul 401
Cerința de acoperire a necesarului de lichiditate
1.
Instituțiile trebuie să dețină
în orice moment active lichide a căror valoare însumată este
egală cu sau mai mare decât diferența dintre ieșirile de
lichidități și intrările de lichidități în
situații de criză, astfel încât să existe siguranța că
instituțiile mențin niveluri ale rezervelor de lichidități
care le permit să facă față eventualelor dezechilibre
dintre intrările și ieșirile de lichidități în
situații de criză într-un interval scurt de timp.
2.
Instituțiile nu calculează de două
ori intrările de lichidități și activele lichide.
3.
Instituțiile pot folosi activele lichide
menționate la alineatul (1) pentru a-și îndeplini obligațiile în
situații de criză, așa cum se prevede la articolul 402.
4.
Dispozițiile prevăzute la titlul II se
aplică exclusiv în scopul detalierii obligațiilor de raportare
prevăzute la articolul 403.
Articolul 402
Respectarea cerințelor de lichiditate
În cazul în care o instituție nu îndeplinește
sau este de așteptat să nu îndeplinească cerința
prevăzută la articolul 40 alineatul (1), instituția trebuie
să informeze de îndată autoritățile competente și
să transmită acestora, fără întârziere, un plan de
restabilire rapidă a conformității cu articolul 401. Până
când conformitatea nu este restabilită, instituția raportează
zilnic elementele, la sfârșitul fiecărei zi lucrătoare, cu
excepția cazului în care autoritatea competentă aprobă o
frecvență de raportare mai mică și o întârziere mai mare.
Autoritățile competente acordă aprobarea
doar pe baza situației individuale a fiecărei instituții.
Acestea monitorizează punerea în aplicare a planului de restabilire
și, dacă este cazul, cer o restabilire mai rapidă a
conformității. Autoritățile
competente aprobă o frecvență de raportare mai mică sau o
întârziere mai mare a raportării doar pe baza situației individuale a
fiecărei instituții de credit. Acestea monitorizează punerea în
aplicare a planului de restabilire menționat la articolul respectiv
și, dacă este cazul, cer o restabilire mai rapidă decât se
prevede în plan.
Titlul II
Raportarea lichidităților
Articolul 403
Obligația de raportare și formatul rapoartelor
1.
Instituțiile raportează
autorităților competente elementele menționate la titlul II
și titlul III și componentele acestora, inclusiv structura activelor
lichide conform articolului 404 și anexei III. Frecvența de raportare
trebuie să fie cel puțin luară pentru cerința de la titlul
II și anexa III și cel puțin trimestrială pentru elementele
menționate la titlul III.
2.
În cazul în care o autoritate competentă
stabilește că o instituție are un risc de lichiditate
semnificativ într-o altă monedă sau o sucursală
semnificativă, conform definiției de la articolul 52 din Directiva
[inserat de OP], dintr-un stat membru gazdă care utilizează o
monedă diferită de cea pe care o utilizează statul membru de
origine, instituția raportează separat autorităților
competente din statele membre de origine elementele denominate în această
altă monedă sau indexate în raport cu respectiva monedă.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a preciza următoarele:
(a)
formate uniforme cu instrucțiuni
corespunzătoare pentru raportare și frecvențele, datele și
termenele de raportare; Formatele și frecvențele de raportare sunt
proporționale cu natura, dimensiunea și complexitatea diverselor
activități ale instituțiilor și includ raportarea
prevăzută la alineatele (1) și (2).
(b)
indicatorii suplimentari necesari de
monitorizare a lichidităților care să permită
autorităților competente să obțină o imagine
cuprinzătoare a profilului de risc de lichiditate, în funcție de
natura, dimensiunea și complexitatea activităților
instituției;
(c)
soluțiile IT care urmează să fie
aplicate pentru raportarea în cauză, care să permită accesul
electronic direct și imediat la rapoartele unei instituții, în
cazurile prevăzute în Directiva [inserat de OP] și în prezentul regulament.
n.
ABE înaintează
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice până la data de 1 ianuarie 2013.

Se conferă Comisiei
competența de a adopta proiectele de standarde tehnice de punere în
aplicare menționate la primul paragraf, în conformitate cu articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
4.
Autoritățile competente din statul membru
de origine oferă, la cerere, autorităților competente și
băncilor centrale naționale din statele membre gazdă, precum
și ABE, acces electronic direct și imediat la rapoartele individuale,
în conformitate cu prezentul articol.
5.
Autoritățile competente care
exercită supravegherea pe bază consolidată, în conformitate cu
articolul 107 din Directiva [inserat de OP], oferă autorităților
menționate mai jos, la cerere, acces electronic direct și imediat la
toate rapoartele transmise de instituție, în conformitate cu prezentul
articol:
autoritățile
competente și băncile centrale naționale din statele membre
gazdă în care se află sucursale semnificative ale filialelor
instituției-mamă sau ale instituțiilor controlate de
același holding financiar-mamă;
autoritățile
competente care au autorizat filiale ale instituției-mamă sau ale
instituțiilor controlate de același holding financiar-mamă
și banca centrală națională din același stat membru;
ABE;
BCE.
6.
Autoritățile competente care au autorizat
o instituție care este o filială a unei instituții-mamă sau
a unui holding financiar-mamă oferă, la cerere,
autorităților competente care exercită supravegherea pe
bază consolidată, în conformitate cu articolul 106 din Directiva
[inserat de OP], băncii centrale din statul membru în care instituția
este autorizată și ABE acces electronic direct și imediat la
toate rapoartele transmise de instituție în conformitate cu formatele
uniforme menționate la alineatul (3).
Articolul 404
Raportarea privind activele lichide
1.
Instituțiile raportează elementele de mai
jos ca active lichide cu excepția cazului în care sunt excluse în temeiul
alineatului (2) și numai dacă activele lichide îndeplinesc
condițiile de la alineatul (3):
(a)
numerar și depozite deținute la
băncile centrale, în măsura în care aceste depozite pot fi retrase în
momente de criză;
(b)
active transferabile cu un nivel extrem de
ridicat de lichiditate și de calitate a creditului;
(c)
active transferabile care reprezintă
creanțe asupra administrației centrale a unui stat membru sau a unei
țări terțe ori garantate de aceasta, dacă instituția
este expusă unui risc de lichiditate în statul membru sau țara terță
în cauză, pe care îl acoperă prin deținerea acestor active
lichide;
(d)
active transferabile cu un nivel ridicat de lichiditate și de calitate a creditului.
Până la stabilirea unei definiții
uniforme, în conformitate cu articolul 481 alineatul (2), a nivelului ridicat
și extrem de ridicat de lichiditate și de calitate a creditului,
instituțiile identifică ele însele, într-o monedă dată,
activele transferabile cu un nivel ridicat și respectiv extrem de ridicat
de lichiditate și de calitate a creditului. Până la stabilirea unei
definiții uniforme, autoritățile competente pot, ținând
cont de criteriile menționate la articolul 481 alineatul (2), să
ofere orientări generale, pe care instituțiile trebuie să le
urmeze pentru identificarea activelor cu un nivel ridicat și extrem de
ridicat de lichiditate și de calitate a creditului. În absența unor
astfel de orientări, instituțiile utilizează criterii
transparente și obiective în acest scop, inclusiv unele sau toate
criteriile menționate la articolul 481 alineatul (2).
2.
Următoarele nu sunt considerate active
lichide:
(a)
active care sunt emise de o instituție de
credit, cu excepția cazului în care îndeplinesc una dintre
următoarele condiții:
(i)      sunt obligațiuni cărora li se
poate aplica tratamentul prevăzut la articolul 124 alineatul (3) sau
alineatul (4);
(ii)      sunt obligațiuni conform
definiției de la articolul 52 alineatul (4) din Directiva 2009/65/CE, cu
excepția celor menționate la litera (i);
(iii)     instituția de credit a fost
înființată și este finanțată de o administrație
centrală sau regională dintr-un stat membru, iar activul este
garantat de guvernul respectiv și utilizat pentru finanțarea
împrumuturilor promoționale acordate pe bază
neconcurențială și non-profit, în scopul promovării
obiectivelor sale de politică publică;
(b)
active emise de oricare dintre următoarele:
(i)      societate de investiții;
(ii)      societate de asigurare;
(iii)     holding financiar;
(iv)     holding cu activitate mixtă;
(v)     orice alte entități care
desfășoară una sau mai multe dintre activitățile
cuprinse în anexa I la Directiva [inserat de PO] ca activitate principală.
3.
Instituțiile raportează ca fiind lichide
doar activele care îndeplinesc toate condițiile de mai jos:
(a)
nu sunt emise de instituția
însăși, de instituția-mamă, de filialele sale ori de o
altă filială a instituției sale mamă sau a holdingului
său financiar-mamă;
(b)
sunt garanții reale eligibile, în perioade
normale, pentru nevoile de lichidități intraday (pe parcursul zilei) și
facilitățile de lichiditate overnight (peste noapte) ale unei
bănci centrale dintr-un stat membru sau, dacă activele lichide sunt
deținute pentru a satisface ieșirile de lichidități în
moneda unei țări terțe, ale băncii centrale din țara
terță respectivă;
(c)
prețul lor poate fi stabilit printr-o
formulă care este ușor de calculat pe baza datelor publice și nu
se bazează pe ipoteze puternice, așa cum se întâmplă în general
cu produsele structurate sau exotice;
(d)
sunt cotate la o bursă de schimb
recunoscută;
(e)
pot fi tranzacționate pe o piață
activă de vânzări directe sau pe o piață de acorduri de
răscumpărare cu un număr mare de participanți diverși,
cu un volum de tranzacții semnificativ și cu amploare și
profunzime.
Condiția de la litera (b) nu se aplică
pentru activele lichide deținute pentru a satisface ieșirile de
lichidități într-o monedă în cazul căreia banca
centrală definește eligibilitatea într-un mod extrem de restrictiv.
În cazul monedelor din țări terțe, această excepție se
aplică doar dacă autoritățile competente din țara
terță aplică aceeași excepție, iar țara
terță dispune de cerințe de raportare comparabile.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare în care precizează monedele care îndeplinesc
condițiile menționate la alineatul (3) paragraful al doilea.
ABE înaintează Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice până la data de 1 ianuarie 2013.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Înainte de intrarea în vigoare a standardelor
tehnice menționate la paragraful anterior, instituțiile pot continua
să aplice tratamentul prevăzut la primul paragraf, în cazul în care
autoritățile competente au aplicat acest tratament înainte de 1
ianuarie 2013.
5.
Acțiunile sau unitățile la OPC-uri
pot fi tratate ca active lichide până la o valoare absolută de 250 de
milioane EUR, cu condiția ca cerințele prevăzute la articolul 127
alineatul (3) să fie îndeplinite și ca OPC-ul, în afară de
instrumentele financiare derivate destinate diminuării riscului ratei dobânzii
sau riscului de credit, să investească doar în active lichide.
6.
Dacă un activ lichid încetează să
fie eligibil conform alineatului (1), o instituție poate totuși
continua să îl considere un activ lichid pentru o perioadă
suplimentară de 30 de zile calendaristice.
Articolul 405
Cerințe operaționale pentru deținerile de active lichide
Instituția trebuie să raporteze ca
active lichide doar deținerile de active lichide care îndeplinesc
următoarele condiții:
(a)
sunt diversificate în mod corespunzător;
(b)
cel puțin 60 % dintre activele lichide
pe care instituția le raportează se încadrează în categoriile de
active menționate la articolul 404 alineatul (1) literele (a) - (c).
Activele de acest tip datorate și care trebuie restituite sau plătite
în termen de 30 de zile calendaristice nu se iau în considerare la calcularea
pragului de 60 %, cu excepția cazului în care activele au fost
obținute pe baza unor garanții reale care se încadrează de
asemenea la articolul 404 alineatul (1) literele (a) - (c);
(c)
acestea sunt disponibile imediat, din punct de
vedere juridic și practic, în orice moment în următoarele 30 de zile,
pentru a fi lichidate prin vânzare directă sau acorduri de
răscumpărare, în vederea îndeplinirii obligațiilor care devin
scadente. Activele lichide menționate la articolul 404 alineatul (1), care
sunt deținute în țări terțe în care există
restricții privind transferul sau care sunt denominate în monede
neconvertibile, sunt considerate ca fiind disponibile numai în măsura în
care acestea corespund ieșirilor din țara terță sau în
moneda în cauză;
(d)
activele lichide sunt controlate de o
funcție de administrare a lichidităților;
(e)
o parte dintre activele lichide sunt lichidate
periodic și cel puțin anual prin vânzare directă sau acorduri de
răscumpărare în următoarele scopuri:
(i)      testarea accesului la piață
pentru aceste active,
(ii)     testarea eficienței proceselor de
lichidare a activelor
(iii)     testarea utilizabilității activelor,
(iv)    minimizarea riscului de transmitere a unor semnale negative în timpul
unei perioade de stres;
(f)
riscurile de preț asociate cu activele pot fi acoperite, dar activele lichide fac
obiectul unor  proceduri interne adecvate care garantează că acestea
nu sunt utilizate în alte operațiuni în curs, inclusiv:
(i)      operațiuni de acoperire sau alte
strategii de tranzacționare;
(ii)     ameliorarea creditului în
tranzacții structurate;
(iii)     acoperirea cheltuielilor de
funcționare.
(g)
denominarea activelor lichide corespunde distribuirii în funcție de monedă a
ieșirilor de lichidități după deducerea intrărilor
plafonate.
Articolul 406
Evaluarea activelor lichide
1.
Valoarea unui activ lichid care urmează
să fie raportat este valoarea sa de piață, sub rezerva unor
deduceri de marje (haircuts) corespunzătoare care să reflecte cel
puțin durata, riscul de credit și riscul de lichiditate, precum
și a deducerilor de marje repo obișnuite din perioadele de tensiuni
generale de pe piețe. Deducerile de marje nu vor fi mai mici de 15 %
pentru activele de la articolul 404 alineatul (1) litera (d). Dacă
instituția acoperă riscul de preț asociat cu un activ, aceasta
ia în considerare fluxul de numerar care rezultă din posibila lichidare a acoperirii.
2.
Acțiunile sau unitățile la OPC-uri,
menționate la articolul 404 alineatul (5), fac obiectul unor deduceri de
marje, ceea ce implică examinarea activelor suport, după cum
urmează:
(a)
0 % pentru activele de la articolul 404
alineatul (1) litera (a);
(b)
5 % pentru activele de la articolul 404
alineatul (1) literele (b) și (c);
(c)
20 % pentru activele de la articolul 404
alineatul (1) litera (d).
Abordarea prin transparență
(look-through approach) se aplică după cum urmează:
(a)
în cazul în care instituția are
cunoștință de expunerile-suport ale unui OPC, aceasta se poate
raporta la expunerile suport în cauză pentru a le încadra la articolul 404
alineatul (1) literele (a) - (d);
(b)
în cazul în care instituția nu are
cunoștință de expunerile-suport ale unui OPC, se presupune
că OPC-ul investește, în măsura maximă permisă conform
mandatului său, în ordine descrescătoare, în tipurile de active
menționate la articolul 404 alineatul (1) literele (a) - (d), până la
atingerea limitei totale maxime pentru investiții.
3.
Instituțiile se pot baza pe părțile
terțe de mai jos pentru calcularea și raportarea deducerilor de marje
pentru acțiuni sau unități la OPC-uri, în conformitate cu
modalitățile prevăzute la literele (a) și (b) din al doilea
paragraf al alineatului (2):
(a)
instituția depozitară a OPC-ului, cu
condiția ca OPC-ul să investească exclusiv în titluri și
să depoziteze toate titlurile la această instituție depozitară;
(b)
pentru alte OPC-uri, societatea de administrare
a OPC-ului, cu condiția ca societatea de administrare a OPC-ul să
îndeplinească criteriile prevăzute la articolul 127 alineatul (3)
litera (a).
Corectitudinea calculelor efectuate de
instituția depozitară sau de societatea de administrare a OPC-ului
trebuie să fie confirmată de un auditor extern.
Articolul 407
Monede cu constrângeri privind disponibilitatea activelor lichide
1.
ABE evaluează disponibilitatea pentru
instituții a activelor lichide menționate la articolul 404 alineatul
(1) litera (b) în monedele care sunt relevante pentru instituțiile UE.
2.
În cazul în care nevoile de active lichide
justificate de cerința de la articolul 401 depășesc
disponibilitatea acestor active lichide într-o monedă, se aplică una
sau mai multe dintre următoarele derogări:
(a)     prin derogare de la articolul 405 litera
(b), partea din activele menționate la articolul 404 alineatul (1)
literele (a) - (c) în activele lichide pe care instituția le
raportează poate fi mai mică de 60 %;
(b)     prin derogare de la articolul 405 litera
(g), denominarea activelor lichide poate să nu corespundă
distribuirii în funcție de monedă a ieșirilor de
lichidități după deducerea intrărilor plafonate.
(c)     în cazul monedelor unor țări
terțe, activele lichide necesare pot fi înlocuite de linii de credit de la
banca centrală din țara terță în cauză, care sunt,
prin contract, angajate în mod irevocabil pentru următoarele 30 de zile
și au un preț just, indiferent de suma trasă în prezent, cu
condiția ca autoritățile competente din țara
terță să procedeze în mod similar și ca țara
terță să dispună de cerințe de raportare comparabile.
3.
Derogările aplicate în conformitate cu
alineatul (2) trebuie să fie invers proporționale cu gradul de
disponibilitate a activelor relevante. Nevoile justificate ale
instituțiilor sunt evaluate ținând cont de capacitatea acestora de a
reduce, printr-o administrare sănătoasă a
lichidităților, nevoia de active lichide și deținerile de
active ale altor participanți la piață.
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare în care se precizează valutele care îndeplinesc
condițiile prevăzute în prezentul articol.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2013.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
5.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza excepțiile menționate la alineatul (2).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
6.
ABE oferă consultanță Comisiei
până la data de 31 decembrie 2013 în legătură cu deducerile de
marje corespunzătoare pentru activele deținute ca urmare a
derogării menționate la alineatul (2) litera (a).
Articolul 408
Ieșiri de lichidități
1.
Ieșirile de lichidități care trebuie
raportate se calculează ca sumă a următoarelor elemente:
(a)
procentele sumelor curente de plătit pentru
depozitele retail, prevăzute la articolul 409;
(b)
procentele sumelor curente de plătit pentru
alte datorii care devin scadente, a căror rambursare poate fi
solicitată sau care implică o așteptare implicită a
furnizorului finanțării ca instituția să ramburseze datoria
în următoarele 30 de zile, așa cum se prevede la articolul 410;
(c)
ieșirile suplimentare menționate la
articolul 411;
(d)
procentul sumei maxime care poate fi trasă
în următoarele 30 de zile din creditul neutilizat și
facilitățile de lichidități care se încadrează la risc
mediu sau mediu spre scăzut, conform anexei I, așa cum se prevede la
articolul 412;
(e)
ieșirile suplimentare identificate în
evaluarea efectuată conform alineatului (2).
2.
Instituțiile evaluează în mod regulat
probabilitatea și volumul potențial al ieșirilor de
lichidități în următoarele 30 de zile, în ceea ce privește
produsele sau serviciile, care nu sunt acoperite de articolele 410 - 412
și pe care aceste instituții le oferă sau finanțează
sau pe care potențiali achizitori le-ar considera a fi asociate cu aceste
instituții, inclusiv orice înțelegeri contractuale, cum ar fi alte
obligații de finanțare în afara bilanțului sau contingente.
Aceste ieșiri trebuie evaluate sub ipoteza unui scenariu de simulare
combinat, idiosincratic și de criză generală a pieței.
Pentru această evaluare, instituțiile
iau în considerare în special prejudiciile semnificative pentru reputația
lor care pot rezulta din absența sprijinului în termeni de
lichidități pentru astfel de produse sau servicii. Instituțiile
raportează autorităților competente, cel puțin anual,
produsele și serviciile pentru care probabilitatea și volumul
menționate la primul paragraf sunt semnificative, iar
autoritățile competente stabilesc ieșirile care vor fi alocate.
Autoritățile competente raportează
ABE, cel puțin anual, tipurile de produse sau servicii pentru care au
stabilit ieșiri pe baza rapoartelor primite de la instituții. Acestea
explică totodată în raportul respectiv metodologia aplicată la
stabilirea ieșirilor.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza tratamentul produselor și serviciilor
menționate la alineatul (2), identificând produsele sau serviciile care
sunt vizate în aceste scopuri și metodele corespunzătoare de
stabilire a ieșirilor care urmează să fie alocate.
ABE
prezintă Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare
până la 30 iunie 2014.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 409
Ieșiri legate de depozitele retail
1.
Instituțiile înmulțesc valoarea
depozitelor retail care sunt acoperite de un sistem de garantare a depozitelor
în conformitate cu Directiva 94/19/CE sau un sistem echivalent de garantare a
depozitelor dintr-o țară terță cu cel puțin 5 %
în cazul în care depozitul:
(a)
a fost constituit în cadrul unei relații
comerciale de durată, ceea ce face retragerea foarte puțin
probabilă;
(b)
este deținut într-un cont curent, inclusiv
conturi din care se retrag în mod regulat sume pentru salarii.
2.
Instituțiile înmulțesc alte depozite
retail care nu sunt menționate la alineatul (1) cu cel puțin 10 %.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a stabili condițiile de aplicare a
alineatelor (1) și (2) în ceea ce privește identificarea depozitelor
retail care fac obiectul unor retrageri mai mari decât se specifică la
alineatul (1) sau alineatul (2) și definițiile acestor produse,
precum și ieșirile corespunzătoare în sensul prezentului titlu.
Aceste standarde țin cont de probabilitatea ca depozitele în cauză
să conducă la ieșiri de lichidități în
următoarele 30 de zile. Aceste ieșiri trebuie evaluate sub ipoteza
unui scenariu de simulare combinat, idiosincratic și de criză
generală a pieței.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2013.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
4.
Instituțiile înmulțesc depozitele retail
pe care le-au luat în țări terțe cu un procent mai mare decât se
prevede la alineatele (1) și (2), în cazul în care acest procent este
prevăzut în cerințele de raportare comparabile ale țării
terțe.
5.
Instituțiile pot exclude din calculul
ieșirilor anumite categorii de depozite retail clar definite cu
condiția ca în fiecare caz instituția să aplice riguros următoarele
principii pentru întreaga categorie a depozitelor respective, cu excepția
cazului în care deponentul se află într-o situație dificilă
justificată corespunzător:
(a)
timp de 30 de zile, deponentul nu poate retrage
bani din depozit;
(b)
pentru retrageri anticipate în perioada de 30 de
zile, deponentul trebuie să achite o penalitate de retragere
anticipată care este semnificativ mai mare decât dobânda pe care ar
obține-o în perioada rămasă până la scadență
dacă nu ar avea loc retragerea anticipată. Fără a aduce
atingere tezei anterioare, penalitatea nu trebuie să
depășească valoarea dobânzii datorate pentru timpul scurs de la
momentul la care a fost convenită durata actuală a depozitului.
Articolul 410
Ieșiri legate de alte datorii
1.
Instituțiile înmulțesc datoriile
rezultate din propriile cheltuieli de exploatare ale instituțiilor cu 0 %.
2.
Instituțiile înmulțesc datoriile
rezultate din tranzacții de creditare garantată și
operațiuni ajustate la condițiile pieței de capital, astfel cum
sunt definite la articolul 188, dacă sunt garantate cu active care s-ar
califica drept active lichide conform articolului 404 cu:
(a)      0 %
până la valoarea activelor lichide conform articolului 406;
(b)     100 %
pentru datoria rămasă.
3.
Instituțiile înmulțesc datoriile
rezultate din tranzacții de creditare garantată și
operațiuni ajustate la condițiile pieței de capital, astfel cum
sunt definite la articolul 188, cu 25 % dacă activele nu s-ar
califica drept active lichide conform articolului 404, iar împrumutătorul
este banca centrală sau o altă entitate din sectorul public din
statul membru în care instituția a fost autorizată.
4.
Instituțiile înmulțesc datoriile
rezultate din depozitele care trebuie menținute:
(a)
de către deponent pentru a beneficia de
servicii de compensare, custodie sau administrare a numerarului furnizate de
instituție;
(b)
în contextul împărțirii sarcinilor
comune în cadrul unui sistem instituțional de protecție care
îndeplinește cerințele articolului 108 alineatul (7) sau ca depozit
minim legal sau statutar constituit de o altă entitate care este membru al
aceluiași sistem instituțional de protecție;
cu 5% în situația prevăzută la
litera (a) în măsura în care acestea sunt acoperite de un sistem de
garantare a depozitelor în conformitate cu Directiva 94/19/CE sau un sistem echivalent
de garantare a depozitelor dintr-o țară terță și cu 25 %
în alte situații.
Serviciile de compensare, custodie sau
administrare a numerarului menționate la litera (a) acoperă
serviciile în cauză doar în măsura în care acestea sunt furnizate în
contextul unei relații de durată, față de care deponentul
are un grad ridicat de dependență. Acestea nu pot consta doar în
servicii de bancă corespondentă sau servicii de broker principal, iar
instituția trebuie să dispună de dovezi obiective că
clientul nu poate să retragă sumele în cauză într-un orizont de
timp de 30 de zile fără a compromite funcționarea sa
operativă.
5.
Instituțiile înmulțesc datoriile
rezultate din depozitele constituite de alți clienți decât
clienții financiari cu 75 %, în măsura în care nu intră sub
incidența alineatului (4).
6.
Instituțiile iau în considerare datoriile
și creanțele așteptate într-un orizont de timp de 30 de zile din
contractele precizate în anexa II, pe o bază netă pentru toate
contrapartidele, și le înmulțesc cu 100 % în cazul unei datorii
nete. Bază netă înseamnă, de asemenea, fără includerea
garanției reale care urmează a fi primită și care se
încadrează la active lichide conform articolului 404.
7.
Instituțiile înmulțesc alte datorii care
nu intră sub incidența alineatelor (1) - (5) cu 100 %.
8.
Prin derogare de la alineatul (7),
autoritățile competente pot acorda aprobarea de a aplica un procent
mai scăzut, de la caz la caz, atunci când sunt îndeplinite toate
condițiile de mai jos:
(a)
deponentul este o instituție-mamă sau
o instituție-filială a instituției sau o altă filială
a aceleiași instituții-mamă ori este legat de instituție
printr-o relație în sensul articolului 12 alineatul (1) din Directiva 83/349/CEE;
(b)
există motive să se prevadă
ieșiri mai mici în următoarele 30 de zile, chiar în cadrul unui
scenariu de simulare combinat, idiosincrasic și de criză
generală a pieței;
(c)
deponentul aplică intrări simetrice
corespunzătoare sau ieșiri mai conservatoare prin derogare de la
articolul 413;
(d)
instituția și deponentul sunt
stabiliți în același stat membru, cu excepția cazului în care se
aplică articolul 18 alineatul (1) litera (b).
Atunci când se aprobă aplicarea unor
ieșiri mai mici, autoritățile competente informează ABE cu
privire la decizie și motivele acesteia. Condițiile legate de aceste
ieșiri mai mici trebuie să fie revizuite cu regularitate de
autoritățile competente.
Articolul 411
Ieșiri suplimentare
1.
Garanțiile reale, altele decât activele
prevăzute la articolul 404 alineatul (1) literele (a) - (c), care sunt
furnizate de instituție pentru contractele precizate în anexa II, fac
obiectul unor ieșiri suplimentare de 15 % din valoarea de
piață a activelor prevăzute la articolul 404 alineatul (1)
litera (d), și 20 % din valoarea de piață a altor active.
2.
Dacă autoritatea competentă consideră
că activitățile unei instituții, legate de
operațiunile ajustate la condițiile pieței de capital definite
la articolul 188 sau de contractele precizate în anexa II, sunt semnificative
din punctul de vedere al posibilelor ieșiri de lichidități ale
instituției, instituția trebuie să adauge ieșiri
suplimentare pentru nevoile de garanții reale suplimentare generate,
conform contractelor pe care instituția le-a încheiat, de deteriorarea
semnificativă a calității creditului instituției, cum ar fi
o scădere cu trei niveluri a evaluării externe a creditului.
Amploarea acestei deteriorări semnificative este revizuită cu
regularitate și notificată autorității competente.
3.
Instituția trebuie să adauge ieșiri
suplimentare corespunzătoare nevoilor de garanții reale pe care le-ar
genera impactul unui scenariu de piață negativ asupra
activităților instituției legate de contractele precizate în
anexa II, în cazul în care acestea sunt semnificative.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a stabili condițiile de aplicare în ceea ce
privește noțiunea de caracter semnificativ și metodele de
măsurare a acestor ieșiri suplimentare.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la al doilea
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14
din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
4.
Instituția adaugă ieșiri
suplimentare corespunzătoare valorii de piață a titlurilor sau a
altor active vândute în lipsă și care urmează să fie
furnizate într-un orizont de timp de 30 de zile, cu excepția cazului în
care instituția deține titlurile care urmează să fie
furnizate sau le-a împrumutat în condiții care prevăd returnarea
acestora doar după termenul de 30 de zile, iar titlurile nu fac parte din
activele lichide ale instituțiilor.
Articolul 412
Ieșiri legate de facilități de credit și de
lichidități
1.
Instituțiile raportează ieșirile
legate de facilități de credit și de lichidități, care
sunt calculate ca procent din suma maximă care poate fi trasă. Suma
maximă care poate fi trasă poate fi evaluată fără
includerea valorii garanției reale care trebuie furnizată, conform
articolului 406, dacă instituția poate reutiliza garanția
reală și dacă garanția reală este sub formă de
active lichide în conformitate cu articolul 404. Garanția reală care
trebuie furnizată nu poate fi constituită din active emise de
contrapartida facilității sau de una dintre entitățile
afiliate ale acesteia. Dacă instituția are la dispoziție
informațiile necesare, suma maximă care poate fi trasă pentru
facilități de credit și de lichidități furnizate
entităților special constituite în scopul securitizării (SSPE)
este stabilită ca fiind suma maximă care ar putea fi utilizată
având în vedere propriile obligații ale SSPE care devin scadente în
următoarele 30 de zile.
2.
Suma maximă care poate fi trasă din
facilitățile neutilizate de credit și de lichidități
este înmulțită cu 5 % dacă acestea se încadrează în
clasa expunerilor de tip retail conform abordării standardizate sau
abordării bazate pe modele interne de rating privind riscul de credit.
3.
Suma maximă care poate fi trasă din
facilitățile neutilizate de credit și de lichidități
este înmulțită cu 10 % în cazul în care facilitățile
îndeplinesc următoarele condiții:
(a)     nu se
încadrează în clasa expunerilor de tip retail conform abordării
standardizate sau abordării bazate pe modele interne de rating privind
riscul de credit;
(b)     au fost furnizate unor clienți care
nu sunt clienți financiari;
(c)     nu au fost furnizate în scopul înlocuirii
finanțării clientului în situații în care acesta nu își
poate satisface nevoile de finanțare pe piețele financiare.
4.
Suma maximă care poate fi trasă din alte
facilități neutilizate de credit și de lichidități
este înmulțită cu 100 %. Această dispoziție se aplică
în special în cazul:
(a)
facilităților de lichidități
pe care instituția le-a acordat entităților special constituite
în scopul securitizării;
(b)
acordurilor în cadrul cărora
instituția are obligația să achiziționeze active de la o
entitate special constituită în scopul securitizării sau să
facă schimb de active cu aceasta.
5.
Instituțiile care au fost înființate
și sunt finanțate de o administrație centrală sau
regională dintr-un stat membru pot aplica, prin derogare de la alineatul (4),
tratamentele de la alineatele (2) și (3) și facilităților
de credit și de lichidități care sunt furnizate
instituțiilor cu unicul scop de a finanța, în mod direct sau
indirect, împrumuturi promoționale care se încadrează în clasele de
expuneri menționate la aceste alineate. Aceste împrumuturi
promoționale pot fi acordate, pe bază neconcurențială
și non-profit, doar persoanelor care nu sunt clienți financiari, în
scopul promovării obiectivelor de politică publică ale
administrației centrale sau regionale din statul membru. Aceste
facilități pot fi utilizate doar în urma unei cereri de împrumut
promoțional și doar în limita valorii specificate în cerere.
Articolul 413
Intrări
1.
Instituțiile trebuie să raporteze
intrările de lichidități plafonate. Intrările de
lichidități plafonate sunt intrările de lichidități
limitate la 75 % din ieșirile de lichidități.
Instituțiile pot scuti de la această limită intrările de
lichidități din depozite constituite la alte instituții și
care îndeplinesc condițiile pentru tratamentele stabilite la articolul 108
alineatul (6) sau articolul 108 alineatul (7).
2.
Intrările de lichidități se
măsoară în cursul următoarelor 30 de zile. Acestea includ doar
intrările contractuale din expuneri a căror scadență nu a
expirat și în cazul cărora banca nu are niciun motiv să ia în
considerare o neexecutare într-un orizont de timp de 30 de zile. Intrarea se ia
în considerare în întregime, cu excepția următoarelor:
(a)
sumele datorate de clienți care nu sunt
clienți financiari se reduc cu 50 % din valoarea lor sau cu
angajamentele contractuale de extindere a finanțării luate
față de respectivii clienți, dacă această ultimă
cifră este mai mare. Aceasta nu se aplică sumelor datorate din tranzacții
de creditare garantată și operațiuni ajustate la condițiile
pieței de capital, definite la articolul 188, care sunt garantate cu
active lichide conform articolului 404;
(b)
sumele datorate din tranzacții de creditare
garantată și operațiuni ajustate la condițiile pieței
de capital, definite la articolul 188, dacă sunt garantate cu active
lichide nu se iau în considerare până la valoarea netă a deducerilor
de marje pentru activele lichide și se iau în considerare integral pentru
celelalte sume datorate;
(c)
sumele datorate pe care instituția
debitoare le tratează conform articolului 410 alineatul (4),
facilitățile de credit sau de lichidități neutilizate
și orice alte angajamente primite nu se iau considerare.
3.
Datoriile și creanțele așteptate
într-un orizont de timp de 30 de zile din contractele menționate în anexa
II se reflectă pe bază netă pentru toate contrapartidele și
se înmulțesc cu 100 % din suma netă de primit. Bază
netă înseamnă, de asemenea, fără includerea garanției
reale care urmează a fi primită și care se încadrează la
active lichide conform articolului 404.
4.
Autoritățile competente pot acorda
aprobarea de a aplica, prin derogare de la alineatul (2) litera (c), de la caz
la caz, o intrare mai mare, dacă sunt îndeplinite toate condițiile de
mai jos:
(a)
există motive să se preconizeze o
intrare mai mare chiar într-o perioadă de criză idiosincrazică;
(b)
contrapartida este o instituție-mamă
sau o instituție-filială a instituției sau o altă
filială a aceleiași instituții-mamă ori este legat de
instituție printr-o relație în sensul articolului 12 alineatul (1)
din Directiva 83/349/CEE;
(c)
contrapartida aplică ieșiri simetrice
corespunzătoare sau ieșiri mai conservatoare prin derogare de la
articolul 413;
(d)
instituția și contrapartida sunt
stabilite în același stat membru, cu excepția cazului în care se
aplică articolul 18 alineatul (1) litera (b).
Atunci când se aprobă aplicarea unor
intrări mai mari, autoritățile competente informează ABE cu
privire la decizie și motivele acesteia. Condițiile legate de aceste
intrări mai mari trebuie să fie revizuite cu regularitate de
autoritățile competente.
5.
Instituțiile nu raportează intrări
din orice active lichide raportate conform articolului 404, altele decât
plățile datorate pentru activele care nu sunt reflectate în valoarea
de piață a activului.
6.
Instituțiile nu raportează intrări
din noi obligații asumate sau emisiuni noi de titluri.
7.
Instituțiile iau în considerare intrările
de lichidități care urmează să fie primite în
țări terțe în care există restricții privind
transferul sau care sunt denominate în monede neconvertibile numai în
măsura în care acestea corespund ieșirilor din țara terță
sau monedei în cauză.
Titlul III
Raportări privind finanțarea stabilă
Articolul 414
Elemente care asigură o finanțare stabilă
1.
Următoarele elemente trebuie raportate
autorităților competente separat pentru a permite evaluarea
disponibilității unei finanțări stabile:
(a)     fondurile proprii;
(b)     următoarele datorii neincluse la
litera (a):
(i)      depozitele retail, definite la articolul
409 alineatul (1);
(ii)      dintre depozitele de la punctul (i),
cele care îndeplinesc condițiile pentru tratamentul prevăzut la
articolul 409 alineatul (2).
(iii)     depozitele care îndeplinesc
condițiile pentru tratamentul prevăzut la articolul 410 alineatul (3);
(iv)     dintre depozitele de la punctul (iii),
cele care sunt acoperite de un sistem de garantare a depozitelor în
conformitate cu Directiva 94/19/CE sau un sistem echivalent de garantare a
depozitelor al unei țări terțe, în condițiile
prevăzute la articolul 409 (2);
(v)     dintre depozitele de la (iii), cele care
se încadrează la articolul 410 alineatul (3) litera (b)
(vi)     sumele depuse care nu se încadrează
la punctul (i) sau punctul (iii), în cazul în care nu sunt depuse de
clienți financiari;
(vii)    toate fondurile obținute de la
clienți financiari;
(viii)   separat pentru sumele care se
încadrează la punctele (vi) și respectiv (vii), fondurile din
tranzacții de creditare garantată și operațiuni ajustate la
condițiile pieței de capital, astfel cum sunt definite la articolul 188;
–
garantate cu active lichide în conformitate cu
articolul 404;
–
garantate cu orice alte
active;
(ix)     datoriile rezultate din titluri emise
care îndeplinesc condițiile pentru tratamentul prevăzut la articolul 124;
(x)     alte datorii rezultate din titluri emise;
(xi)     orice alte datorii.
2.
Unde este cazul, toate elementele se prezintă
grupate în următoarele cinci categorii, în funcție de cea mai
apropiată scadență a lor și de data cea mai apropiată
la care devin exigibile prin contract:
(a)
în termen de trei luni,
(b)
în termen de 3 - 6 luni;
(c)
în termen de 6 - 9 luni;
(d)
în termen de 9 - 12 luni;
(e)
după 12 luni.
Articolul 415
Elemente care necesită o finanțare stabilă
1.
Următoarele elemente trebuie raportate
autorităților competente separat pentru a permite evaluarea
necesităților de finanțare stabilă:
(a)
activele menționate la articolul 404,
defalcate în funcție de tipul de activ;
(b)
titlurile și instrumentele pieței
monetare neincluse la litera (a);
(c)
titlurile de capital ale entităților
nefinanciare care figurează într-un indice major al unei burse
recunoscute;
(d)
alte titluri de capital;
(e)
aur;
(f)
alte metale prețioase;
(g)
împrumuturi și creanțe nereînnoibile,
defalcând în funcție de următoarele tipuri de debitori:
(i)      persoane fizice altele decât
asociații unici și societățile în nume colectiv și
depozite constituite de întreprinderi mici și mijlocii, dacă valoarea
totală a depozitelor constituite de respectivul client sau grup de
clienți aflați în legătură este mai mică de 1 milion
EUR;
(ii)      entități suverane, bănci
centrale și organizații din sectorul public;
(iii)     clienți nemenționați la
punctele (i) și (ii) care nu sunt clienți financiari;
(iv)     orice alți debitori;
(h)
instrumente financiare derivate de primit;
(i)
orice alte active;
(j)
facilități de credit neutilizate
clasificate ca fiind de „risc mediu” sau „risc moderat” conform anexei I.
2.
Unde este cazul, toate elementele se prezintă
grupate în cele cinci categorii descrise la articolul 414 alineatul (2).
PARTEA A ȘAPTEA
EFECTUL DE LEVIER
Articolul 416
Calcularea ratei efectului de levier
1.
Instituțiile își calculează rata
efectului de levier în conformitate cu metodologia prevăzută la
alineatele (2) – (10).
2.
Rata efectului de levier se calculează prin
împărțirea indicatorului de măsurare a capitalului la
indicatorul de măsurare a expunerii totale a instituției și se
exprimă ca procent.
Instituțiile calculează rata efectului
de levier ca medie aritmetică simplă a ratelor lunare ale efectului
de levier înregistrate pe parcursul unui trimestru.
3.
În sensul alineatului (2), indicatorul de
măsurare a capitalului este capitalul de rangul 1.
4.
Indicatorul de măsurare a expunerii totale
este suma valorilor expunerilor tuturor activelor și ale elementelor din
afara bilanțului care nu au fost deduse la stabilirea indicatorului de
măsurare a capitalului menționat la alineatul 3.
Atunci când instituțiile includ
entități relevante la care dețin investiții semnificative
în consolidarea lor, conform cadrului contabil relevant, dar nu și în
consolidarea lor prudențială, conform capitolului 2 din titlul II al
părții întâi, acestea își reduc indicatorul de măsurare a
expunerii cu valoarea care se obține înmulțind suma definită la
litera (a) cu factorul definit la punctul (b):
(a)
suma valorilor expunerilor tuturor activelor
acestor entități relevante care sunt incluse în consolidare, conform
cadrului contabil relevant, dar nu și în consolidarea
prudențială conform capitolului 2 din titlul II al părții
întâi;
(b)
suma deducerilor din elementele de rangul 1
specificate la articolul 33 alineatul (1) litera (i) și articolul 53
litera (d) împărțită la valoarea totală a elementelor de
rangul 1.
Instituțiile efectuează evaluarea
activelor și a elementelor din afara bilanțului conform articolului 94.
5.
Instituțiile determină valoarea expunerii
activelor în conformitate cu următoarele principii:
(a)
valorile expunerilor activelor, exceptând
elementele precizate în anexa II și instrumentele derivate de credit,
înseamnă valorile expunerilor astfel cum sunt definite la articolul 106
alineatul (1);
(b)
garanțiile reale fizice sau financiare,
garanțiile personale sau instrumentele de diminuare a riscului de credit
achiziționate nu pot fi utilizate pentru reducerea valorilor expunerilor
activelor;
(c)
nu este permisă compensarea împrumuturilor și a depozitelor.
6.
Instituțiile determină valoarea expunerii
elementelor cuprinse în anexa II și a instrumentelor financiare derivate
de credit în conformitate cu metoda marcării la piață
(mark-to-market) prevăzută la articolul 269 sau metoda expunerii
inițiale (original exposure) prevăzută la articolul 270.
Instituțiile pot utiliza metoda expunerii inițiale pentru a determina
valoarea expunerii elementelor cuprinse în anexa II și a instrumentelor
financiare derivate de credit doar dacă utilizează această
metodă și pentru determinarea valorii expunerii acestor elemente în
vederea îndeplinirii cerințelor de fonduri proprii prevăzute la
articolul 87.
Atunci când determină valoarea expunerii
elementelor cuprinse în anexa II și a instrumentelor financiare derivate
de credit, instituțiile trebuie să ia în considerare efectele
contractelor de novație și ale altor acorduri de compensare, cu
excepția acordurilor de compensare încrucișată
contractuală, în conformitate cu articolul 289.
7.
Instituțiile trebuie să determine
valoarea expunerii pentru tranzacțiile de răscumpărare,
tranzacțiile de dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut,
tranzacțiile de creditare în marjă și tranzacțiile cu
termen lung de decontare în conformitate cu articolul 215 alineatele (1) - (3)
și să țină cont de efectele acordurilor de compensare
globală, cu excepția acordurilor de compensare încrucișată
contractuală, în conformitate cu articolul 201.
8.
Instituțiile determină valoarea expunerii
pentru elementele din afara bilanțului, exceptând elementele cuprinse în
anexa II, instrumentele financiare derivate de credit, tranzacțiile de
răscumpărare, tranzacțiile de dare sau luare de titluri sau
mărfuri cu împrumut, tranzacțiile de creditare în marjă și
tranzacțiile cu termen lung de decontare, în conformitate cu articolul 106
alineatul (1), sub rezerva următoarelor modificări ale
ajustărilor pentru riscul de credit specific cuprinse în articolul
respectiv:
(a)
ajustarea pentru riscul de credit specific
aplicabilă facilităților de credit neutilizate care pot fi
anulate necondiționat în orice moment, fără preaviz,
menționate la alineatul (4), primul paragraf din anexa I, este de 10 %;
(b)
ajustarea pentru riscul de credit specific
aplicabilă tuturor celorlalte elemente din afara bilanțului,
menționate în anexa I, este de 100 %.
9.
Instituțiile determină valorile
expunerilor elementelor cuprinse în anexa II și ale instrumentelor
financiare derivate de credit care sunt elemente din afara bilanțului în
conformitate cu abordarea prevăzută la alineatul (6).
Instituțiile determină valorile
expunerilor tranzacțiilor de răscumpărare, tranzacțiilor de
dare sau luare de titluri sau mărfuri cu împrumut, tranzacțiilor de
creditare în marjă și tranzacțiilor cu termen lung de decontare
care sunt elemente din afara bilanțului în conformitate cu abordarea
prevăzută la alineatul (7).
10.
În vederea efectuării calculelor
prevăzute la alineatele (6), (7) și (9), instituțiile pot alege
să nu aplice principiul enunțat la alineatul (5), litera (b).
Articolul 417
Cerință de raportare
1.
Instituțiile transmit autorităților
competente toate informațiile necesare privind rata efectului de levier
și componentele acesteia, astfel cum se stabilește la articolul 416.
Autoritățile competente iau în considerare aceste informații
atunci când efectuează analiza prudențială menționată
la articolul 92 din Directiva [inserat de OP].
Autoritățile competente transmit ABE, la
cerere, informațiile primite de la instituții, pentru a facilita
analiza menționată la articolul 482.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a defini conținutul și formatul
modelului uniform de raportare, în contextul cerinței de raportare
menționată la alineatul (1), instrucțiunile privind modul de
utilizare a modelului de raportare și frecvența și datele de
raportare.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 1 ianuarie 2013.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
PARTEA A OPTA
PUBLICAREA DE INFORMAȚII DE CĂTRE INSTITUȚII
Titlul I
Principii generale
Articolul 418
 Sfera de aplicare a cerințelor de publicare
1.
Instituțiile trebuie să facă publice
informațiile prevăzute la titlul II, sub rezerva dispozițiilor
articolului 419.
2.
Aprobarea de către autoritățile
competente, în temeiul părții a treia, a instrumentelor și
metodelor menționate la titlul III este condiționată de
publicarea de către instituții a informațiilor prevăzute în
secțiunea respectivă.
3.
Instituțiile adoptă o politică
formală pentru a se conforma cerințelor de publicare prevăzute
în prezenta parte și dispun de politici de evaluare a gradului de adecvare
a informațiilor publicate, inclusiv a verificării și
frecvenței lor. De asemenea, instituțiile dispun de politici pentru a
evalua dacă informațiile publicate furnizează
participanților la piață o imagine completă asupra profilului
lor de risc.
În cazul în care informațiile publicate nu
furnizează participanților la piață o imagine completă
asupra profilului lor de risc, instituțiile fac publice informațiile
necesare, pe lângă cele obligatorii în conformitate cu alineatul (1).
Cu toate acestea, instituțiile sunt obligate să facă publice
numai informații semnificative, și care nu sunt exclusive sau
confidențiale, în conformitate cu articolul 419.
4.
La cerere, instituțiile explică deciziile
lor de rating întreprinderilor mici și mijlocii și altor
entități care solicită un credit, punând la dispoziție o
explicație în scris, în cazul în care li se solicită acest lucru.
Costurile administrative aferente explicației menționate trebuie
să fie proporționale cu mărimea creditului.
Articolul 419
Informații nesemnificative, exclusive sau confidențiale
1.
Instituțiile pot să nu facă publice
una sau mai multe dintre informațiile prevăzute la titlul II
dacă informațiile respective nu sunt considerate semnificative, cu
excepția informațiilor prevăzute la articolul 424.
Se consideră că informațiile sunt semnificative
în cazul în care omiterea sau prezentarea eronată a acestora ar putea
schimba sau influența evaluarea sau decizia unui utilizator care se
bazează pe informațiile respective în scopul luării unei decizii
economice.
2.
Instituțiile pot totodată să nu
facă publice una sau mai multe dintre informațiile incluse în
publicările prevăzute la titlurile II și III dacă
informațiile respective sunt considerate exclusive sau confidențiale,
în conformitate cu al doilea și al treilea paragraf, cu excepția
informațiilor prevăzute la articolul 424.
Se consideră că informațiile sunt
exclusive în cazul în care aducerea acestora la cunoștința publicului
ar submina poziția concurențială a instituției. Se includ
aici informațiile despre produse sau sisteme a căror cunoaștere
de către concurenți ar diminua valoarea investițiilor unei
instituției în respectivele produse sau sisteme.
Se consideră că informațiile sunt
confidențiale în cazul în care instituția are obligația,
față de clienți sau în alte relații cu o contrapartidă,
de a păstra confidențialitatea acestora.
3.
În cazurile menționate la alineatul (2),
instituția în cauză menționează în comunicările sale
faptul că nu a făcut publice anumite informații, precum și
motivele nepublicării, și furnizează informații mai generale
despre obiectul cerinței de publicare, exceptând cazul în care
informațiile respective trebuie considerate exclusive sau
confidențiale.
Articolul 420
Frecvența de publicare
Instituțiile publică
informațiile prevăzute în prezenta parte cel puțin anual.
Publicarea anuală a informațiilor
trebuie să coincidă cu publicarea situațiilor financiare.
Instituțiile evaluează necesitatea
publicării anumitor informații sau a tuturor informațiilor mai
mult de o dată pe an, având în vedere caracteristicile relevante ale
activității, cum ar fi dimensiunea operațiunilor, domeniul de
activitate, prezența în diferite țări, implicarea în diferite
sectoare financiare și participarea la piețe financiare și
sisteme de plăți internaționale, la sisteme de decontare și
compensare. Respectiva evaluare trebuie să acorde o atenție
specială unei posibile nevoi de publicare mai frecventă a
informațiilor prevăzute la articolul 424 și articolul 425
literele (b) - (e), precum și a informațiilor privind expunerea la
risc și alte elemente predispuse la schimbări rapide.
Articolul 421
Mijloace de publicare
1.
Instituțiile pot stabili mijlocul de
publicare, locul și mijloacele de verificare adecvate pentru a respecta
efectiv cerințele de publicare prevăzute în prezenta parte. În
măsura în care este posibil, toate informațiile se publică prin
același mijloc de informare și în același loc.
2.
Se poate considera că o instituție
respectă prezenta parte dacă efectuează comunicări
echivalente în conformitate cu cerințele contabile, condițiile de
cotare și alte cerințe. În cazul în care informațiile respective
nu sunt incluse în declarațiile lor financiare, instituțiile
indică locul în care informațiile pot fi găsite.
Titlul II
Criterii tehnice privind transparența și publicarea
Articolul 422
Obiective și politici cu privire la administrarea riscurilor
1.
Instituțiile publică obiectivele lor cu
privire la administrarea riscurilor separat pentru fiecare categorie de risc,
inclusiv pentru riscurile menționate în cadrul prezentului titlu.
Informațiile publicate trebuie să cuprindă:
(a)     strategiile și procesele de
administrare pentru aceste riscuri;
(b)     structura și organizarea
funcției de administrare a riscurilor relevante, inclusiv informații
privind autoritatea și statutul său sau alte măsuri adecvate;
(c)     sfera de aplicare și natura
sistemelor de raportare și de evaluare a riscurilor;
(d)     politicile de acoperire și diminuare
a riscului, precum și strategiile și procesele implementate pentru
controlul eficacității respectivelor politici;
(e)     o declarație aprobată de
organul de conducere cu privire la gradul de adecvare a mecanismelor de
administrare a riscurilor instituției, prin care să se garanteze
că sistemele existente de administrare a riscurilor sunt adecvate
ținând cont de profilul și strategia instituției;
(f)      o declarație concisă privind
riscurile, aprobată de organul de conducere, în care să se descrie pe
scurt profilul de risc general al instituției asociat cu strategia de
afaceri. Această declarație trebuie să includă indici
și cifre cheie, care să ofere părților interesate externe o
privire de ansamblu concisă dar cuprinzătoare asupra modului în care
profilul de risc al instituției interacționează cu
toleranța la risc stabilită de organul de conducere.
2.
Instituțiile trebuie să prezinte
următoarele informații, inclusiv actualizări periodice - cel
puțin anuale -, în ceea ce privește mecanismele de guvernare:
(a)     numărul de funcții de conducere
deținute de membrii organului de conducere;
(b)     politica de recrutare pentru selectarea
membrilor organului de conducere și cunoștințele,
calificările și expertiza efectivă a acestora;
(c)     politica privind diversitatea în materie
de selecție a membrilor organului de conducere, obiectivele și orice
ținte relevante stabilite în cadrul politicii respective, precum și
măsura în care au fost atinse obiectivele și țintele;
(d)     dacă instituția a
înființat sau nu un comitet de risc distinct și de câte ori s-a
întrunit comitetul de risc;
(e)     descrierea fluxului de informații
privind riscurile către organul de conducere în funcția sa de
supraveghere.
Articolul 423
Sfera de aplicare
Instituțiile fac publice următoarele
informații cu privire la sfera de aplicare a cerințelor
prevăzute în prezentul regulament în conformitate cu Directiva [inserat de
OP]:
(a)
denumirea instituției de credit căreia
i se aplică dispozițiile prezentului regulament;
(b)
o prezentare a diferențelor existente între
perimetrele de consolidare în scopuri contabile și prudențiale, cu o
descriere succintă a entităților, explicând dacă acestea
sunt:
(i)      consolidate integral;
(ii)     consolidate proporțional;
(iii)     deduse din fondurile proprii;
(iv)    nici consolidate și nici deduse;
(c)
orice obstacol semnificativ de ordin practic sau
legal, actual sau potențial, care împiedică transferul prompt al
fondurilor proprii sau rambursarea datoriilor între societățile
mamă și filialele lor;
(d)
suma agregată a diferenței negative
eventuale între fondurile proprii minime obligatorii și fondurile proprii
efective ale ansamblului filialelor neincluse în consolidare, precum și
denumirea filialelor respective;
(e)
după caz, circumstanțele în care se
aplică dispozițiile articolelor 6 și 8.
Articolul 424
Fonduri proprii
1.
Instituțiile trebuie să prezinte
următoarele informații cu privire la fondurile proprii:
(a)
o reconciliere integrală a elementelor de capital
comun de rangul 1, a elementelor suplimentare de rangul 1, a elementelor de
rangul 2 și a filtrelor și deducerilor aplicate conform articolelor 29
- 32, 33, 53, 63 și 74 cu fondurile proprii ale instituției și
cu bilanțul în situațiile financiare auditate ale instituției;
(b)
o descriere a principalelor caracteristici ale
instrumentelor de capital comun de rangul 1, ale instrumentelor suplimentare de
rangul 1 și ale instrumentelor de rangul 2 emise de instituție;
(c)
termenii și condițiile integrale ale
tuturor instrumentelor de capital comun de rangul 1, instrumentelor
suplimentare de rangul 1 și instrumentelor de rangul 2;
(d)
prezentarea separată a naturii și a
sumelor următoarelor:
(i)      fiecare filtru prudențial aplicat
în conformitate cu articolele 29 - 32;
(ii)      fiecare deducere efectuată în
conformitate cu articolele 33, 53 și 63;
(iii)     elementele nededuse în conformitate cu
articolele 44, 45, 53, 63 și 74;
(e)
o descriere a tuturor restricțiilor
aplicate la calcularea fondurilor proprii în conformitate cu prezentul
regulament, precum și instrumentele, filtrele prudențiale și
deducerile pentru care se aplică aceste restricții;
(f)
în cazul în care instituțiile fac publici
indici de capital calculați utilizând elemente ale fondurilor proprii
determinate pe o altă bază decât cea prevăzută în prezentul
regulament, o explicație detaliată a bazei utilizate la calcularea
respectivilor indici de capital.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a specifica modele uniforme pentru publicarea de
informații în conformitate cu alineatul (1), literele (a), (b), (d)
și (e).
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 31 decembrie 2013.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10
- 14 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 425
Cerințe de fonduri proprii
Instituțiile fac publice următoarele
informații cu privire la respectarea cerințelor prevăzute la
articolele 87 și 72 din Directiva [introdus de OP]:
(a)
un rezumat cu privire la metoda aplicată de
instituție în vederea evaluării adecvării capitalului intern în
scopul susținerii activităților curente și viitoare;
(b)
pentru instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor în conformitate cu capitolul 2
din partea a treia, titlul II, 8 % din valoarea ponderată la risc a
expunerilor pentru fiecare clasă de expuneri specificată la articolul
107;
(c)
pentru instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor în conformitate cu capitolul 3
din partea a treia, titlul II, 8 % din valoarea ponderată la risc a
expunerilor pentru fiecare clasă de expuneri specificată la articolul
142; Pentru clasa de expuneri de tip retail, aceste cerințe se aplică
pentru fiecare clasă de expuneri cărora le corespund corelațiile
diferite indicate la articolul 149 alineatele (1) - (4). Pentru clasa de
expuneri din titluri de capital, aceste cerințe se aplică:
(i)      fiecăreia dintre abordările
prevăzute la articolul 150;
(ii)     expunerilor din titluri de capital
tranzacționate la bursă, expunerilor din titluri de capital
netranzacționate dintr-un portofoliu suficient de diversificat, precum
și altor expuneri;
(iii)     expunerilor care fac obiectul unui
regim prudențial tranzitoriu în materie de cerințe de fonduri
proprii;
(iv)    expunerilor care fac obiectul unei
dispoziții de menținere a drepturilor obținute în materie de
cerințe de fonduri proprii;
(d)
cerințele de fonduri proprii calculate în
conformitate cu articolul 87, literele (b) și (c);
(e)
cerințele de fonduri proprii calculate în
conformitate cu partea a treia, titlul III, secțiunile 2 - 4 și
publicate separat.
Instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor în conformitate cu articolul 148
alineatul (5) sau articolul 150 alineatul (2) trebuie să facă publice
expunerile încadrate în fiecare categorie din tabelul 1 de la articolul 148
alineatul (5) sau în fiecare pondere de risc menționată la articolul 150
alineatul (2).
Articolul 426
Expunerea la riscul de credit al contrapartidei
Instituțiile trebuie să facă
publice următoarele informații privind expunerea instituției la
riscul de credit al contrapartidei, astfel cum este definit la titlul III,
capitolul 6:
(a)
o descriere a metodologiei utilizate pentru
alocarea capitalului intern și pentru stabilirea limitelor de credit
aferente expunerilor la riscul de credit al contrapartidei;
(b)
o descriere a politicilor de obținere a
garanțiilor reale și de constituire a rezervelor de credit;
(c)
o descriere a politicilor privind expunerile la
riscul de corelație („wrong-way risk exposure”);
(d)
o descriere a impactului valorii garanției
reale pe care instituția ar trebui să o furnizeze în cazul unei
reduceri a ratingului de credit;
(e)
valoarea justă pozitivă brută a
contractelor, profiturile din compensare, expunerile din credite curente
după compensare, garanțiile reale deținute și expunerile de
credit nete din instrumente financiare derivate. Expunerea de credit netă
din instrumente financiare derivate reprezintă expunerea de credit
decurgând din tranzacții cu instrumente financiare derivate, după ce
a fost luat în calcul atât profitul obținut din acordurile de compensare
executorii, cât și din contractele de garanție reală;
(f)
măsurători ale valorii expunerilor în
conformitate cu metodele prevăzute în secțiunile 3 - 6 de la titlul
III, capitolul 6, indiferent de metoda aplicabilă;
(g)
valoarea noțională a acoperirilor cu
instrumente financiare derivate de credit, precum și distribuția
expunerilor de credit curente pe tipuri de expuneri de credit;
(h)
valorile noționale ale tranzacțiilor
cu instrumente financiare derivate de credit, repartizate pe utilizarea pentru
portofoliul propriu de credit al instituției, precum și pe
activități de intermediere, inclusiv distribuția produselor de
derivate de credit utilizate, defalcate în continuare în funcție de
protecția cumpărată și vândută în cadrul fiecărui
grup de produse;
(i)
valoarea estimată a indicelui α în
cazul în care instituția a obținut de la autoritățile competente
aprobarea de a estima indicele α.
Articolul 427
Rezerve de capital
1.
O instituție trebuie să facă publice
următoarele informații legate de respectarea cerinței privind
rezerva de capital anticiclică menționată la titlul VII,
capitolul 4 din Directiva [inserat de PO]:
(a)     distribuția geografică a
expunerilor sale de credit relevante pentru calculul rezervei de capital
anticiclice;
(b)     structura rezervei de capital anticiclice
specifice.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza cerințele de publicare prevăzute la
alineatul (1).
ABE prezintă
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până la 31
decembrie 2014.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 428
Ajustări pentru riscul de credit
Instituțiile trebuie să facă
publice următoarele informații privind expunerea instituției la
riscul de credit și riscul de diluare:
(a)
definirea în scopuri contabile a termenilor
„elemente restante” și „elemente depreciate”;
(b)
o descriere a abordărilor și metodelor
aplicate pentru determinarea ajustărilor pentru riscul de credit specific
și general;
(c)
valoarea totală a expunerilor după
compensarea contabilă și înainte de aplicarea tehnicilor de diminuare
a riscului de credit, precum și valoarea medie a expunerilor aferente
perioadei, defalcată pe clase de expuneri;
(d)
repartiția geografică a expunerilor,
defalcată pe clasele principale de expuneri, detaliate corespunzător,
dacă este cazul;
(e)
repartiția expunerilor pe sectoare de
activitate sau pe tipuri de contrapartidă, defalcată pe clase de
expuneri, detaliate corespunzător, dacă este cazul;
(f)
defalcarea tuturor expunerilor în funcție
de scadența reziduală, segmentată pe clase de expuneri,
detaliate corespunzător, dacă este cazul;
(g)
pentru fiecare sector de activitate sau tip de
contrapartidă semnificative, valoarea:
(i)      expunerilor depreciate și
expunerilor restante, prezentate separat;
(ii)     ajustărilor pentru riscul de credit
specific și general;
(iii)     cheltuielilor cu ajustările pentru
riscul de credit specific și general în perioada de raportare;
(h)
valoarea expunerilor depreciate și a
expunerilor restante, separate și defalcate pe zone geografice
semnificative, însoțite, dacă este posibil, de sumele reprezentând
ajustările pentru riscul de credit specific și general pentru fiecare
zonă geografică în parte;
(i)
reconcilierea variațiilor ajustărilor
pentru riscul de credit specific și general pentru expunerile depreciate,
prezentate separat. Informațiile trebuie să cuprindă:
(i)      o descriere a tipului ajustărilor
pentru riscul de credit specific și general;
(ii)     soldurile inițiale;
(iii)     sumele provizionate pentru ajustările
pentru riscul de credit în perioada de raportare;
(iv)    sumele provizionate sau reluate pentru
pierderile probabile estimate, aferente expunerilor din perioada de raportare,
orice alte ajustări, cele determinate în special de diferențele de
curs valutar, combinările de activități,
achiziționările și vânzările de filiale, precum și de
transferuri între ajustări pentru riscul de credit;
(v)     soldurile de închidere.
Ajustările pentru riscul de credit
specific, precum și recuperările înregistrate direct în contul de
profit și pierdere vor fi publicate separat.
Articolul 429
Utilizarea instituțiilor externe de evaluare a creditului
Instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor în conformitate cu partea a
treia, titlul II, capitolul 2 trebuie să facă publice
următoarele informații, pentru fiecare clasă de expuneri
specificată la articolul 107:
(a)
denumirea instituțiilor externe de evaluare
a creditului și a agențiilor de creditare a exporturilor desemnate ,
precum și motivele care stau la baza oricăror înlocuiri ale acestora;
(b)
clasele de expuneri pentru care se apelează
la o anumită instituție externă de evaluare a creditului sau la
o anumită agenție de creditare a exporturilor;
(c)
o descriere a procesului aplicat pentru a
transfera evaluările de credit ale emitentului și ale emisiunii la
elemente neincluse în portofoliul de tranzacționare;
(d)
corespondența ratingului extern al
fiecărei instituții externe de evaluare a creditului nominalizate sau
agenții de creditare a exporturilor nominalizate, cu gradele de calitate a
creditului prevăzute în partea a treia, titlul II, capitolul 2, cu
mențiunea că publicarea acestor informații nu este obligatorie
în situația în care instituția respectă corespondențele
standard publicate de ABE;
(e)
valorile expunerilor și valorile
expunerilor după aplicarea tehnicilor de diminuare a riscului de credit,
asociate fiecărui grad de calitate a creditului în parte,
prevăzută în partea a treia, titlul II, capitolul 2, precum și
cele deduse din fondurile proprii.
Articolul 430
Expunerea la riscul de piață
Instituțiile care își
calculează cerințele de fonduri proprii în conformitate cu articolul 87
alineatul (3) literele (b) și (c) trebuie să facă publice
respectivele cerințe separat pentru fiecare risc menționat în
dispozițiile respective. În plus, cerința de fonduri proprii pentru
fiecare risc de rată a dobânzii aferent pozițiilor din securitizare
se face publică separat.
Articolul 431
Riscul operațional
Instituții trebuie să facă
publice abordările pentru evaluarea cerințelor de fonduri proprii
aferente riscului operațional pentru care instituția
îndeplinește condițiile necesare; o descriere a metodologiei
prevăzute la articolul 301 alineatul (2), dacă este utilizată de
instituție, inclusiv o analiză a factorilor interni și externi
luați în considerare în cadrul abordării de evaluare a
instituției, iar în cazul utilizării parțiale, se va face
publică sfera de aplicare a diferitelor abordări utilizate.
Articolul 432
Expuneri din titluri de capital neincluse în portofoliul de tranzacționare
Instituțiile trebuie să facă
publice următoarele informații referitoare la expunerile din titluri
de capital neincluse în portofoliul de tranzacționare:
(a)
o clasificare a expunerilor în funcție de
obiectivul vizat, inclusiv urmărirea obținerii de câștiguri din
deținerea titlurilor de capital sau eventuale considerații
strategice, precum și o prezentare a tehnicilor contabile și a
metodelor de evaluare folosite, care să includă principalele ipoteze
și practici care influențează evaluarea, precum și orice
modificare semnificativă a acestor practici;
(b)
valoarea bilanțieră, valoarea
justă și, pentru titlurile de capital tranzacționate la
bursă, o comparație cu prețul pieței atunci când acesta
diferă semnificativ de valoarea justă;
(c)
tipul, natura și valoarea expunerilor din
titluri de capital tranzacționate la bursă, ale expunerilor din
titluri de capital netranzacționate ce aparțin unui portofoliu
suficient de diversificat, precum și ale altor expuneri;
(d)
valoarea totală a profiturilor sau a
pierderilor realizate din vânzări și lichidări ale perioadei;
și
(e)
valoarea totală a profiturilor sau a
pierderilor nerealizate, totalul profiturilor și pierderilor latente din
reevaluare, precum și fiecare sumă de această natură
inclusă în fondurile proprii inițiale sau suplimentare.
Articolul 433
 Expunerea la riscul de rată a dobânzii aferent pozițiilor neincluse
în portofoliul de tranzacționare
Instituțiile trebuie să facă
publice următoarele informații referitoare la expunerea la riscul de
rată a dobânzii aferent pozițiilor neincluse în portofoliul de
tranzacționare:
(a)
natura riscului de rată a dobânzii,
principalele ipoteze avute în vedere (cele legate de rambursarea
anticipată a creditului și de comportamentul depozitelor la vedere),
și frecvența de evaluare a riscului de rată a dobânzii;
(b)
variațiile profiturilor, ale valorii
economice sau ale altor variabile relevante utilizate de conducere pentru a
măsura șocurile provocate de creșterea sau scăderea ratei
dobânzii potrivit metodei adoptate de conducere pentru evaluarea riscului de
rată a dobânzii, defalcate în funcție de moneda utilizată.
Articolul 434
Expunerea la pozițiile din securitizare
Instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor în conformitate cu partea a
treia, titlul II, capitolul 5 sau cerințele de fonduri proprii în
conformitate cu articolul 326 sau articolul 327 trebuie să facă
publice, în mod separat în cazul în care este relevant, pentru portofoliul de
tranzacționare și pentru alte portofolii în afara celui de
tranzacționare, următoarele informații:
(a)
o descriere a obiectivelor instituției în
legătură cu activitatea de securitizare;
(b)
natura altor riscuri, inclusiv riscul de
lichiditate, inerent activelor securitizate;
(c)
tipul riscurilor din punctul de vedere al
rangului aferent pozițiilor suport din securitizare și din punctul de
vedere al activelor suport aferente acestor poziții din securitizare
asumate și reținute în cadrul activității de
resecuritizare;
(d)
diferitele roluri avute de instituție în
procesul de securitizare;
(e)
o indicație cu privire la măsura în
care instituția s-a implicat în fiecare din rolurile menționate la
litera (d);
(f)
o descriere a proceselor implementate pentru a
monitoriza modificările riscului de credit și riscului de
piață aferente expunerilor din securitizare, incluzând modul în care
performanțele activelor suport influențează expunerile din securitizare,
și o descriere a gradului în care aceste procese diferă în cazul expunerilor
din resecuritizare;
(g)
o descriere a politicii instituției cu
privire la utilizarea operațiunilor de acoperire și a protecției
nefinanțate în vederea diminuării riscurilor aferente expunerilor din
securitizare și resecuritizare reținute, incluzând identificarea, în
funcție de tipul relevant de expunere la risc, a contrapartidelor
importante din operațiunile de acoperire;
(h)
abordările pe care instituția le
urmează în vederea calculării valorilor ponderate la risc ale
expunerilor pentru activitățile sale de securitizare, incluzând
tipurile expunerilor din securitizare cărora li se aplică fiecare
abordare;
(i)
tipurile entităților special
constituite în scopul securitizării pe care instituția, în calitate
de sponsor, le utilizează pentru a securitiza expuneri provenind de la
terțe părți, incluzând dacă, în ce formă și în ce
măsură instituția are expuneri față de aceste
entități special constituite în scopul securitizării, în mod separat
pentru expuneri bilanțiere și expuneri aflate în afara
bilanțului, precum și o listă a entităților pe care
instituția le administrează sau cărora le oferă consultanță
și care investesc fie în poziții din securitizare pe care
instituția le-a securitizat, fie în entități special constituite
în scopul securitizării în relație cu care instituția
acționează ca sponsor;
(j)
o prezentare succintă a politicilor
contabile ale instituției cu privire la activitățile de
securitizare, incluzând:
(i)      tratatarea tranzacțiilor ca
vânzări de active sau ca finanțări ale acestora;
(ii)     recunoașterea profiturilor aferente
vânzărilor de active;
(iii)     metodele, ipotezele cheie, precum
și variabilele de intrare și modificările în raport cu perioada
anterioară utilizate pentru evaluarea pozițiilor din securitizare;
(iv)    tratamentul aferent securitizărilor
sintetice în cazul în care acesta nu este acoperit prin alte politici
contabile;
(v)     modul în care activele care urmează
să fie securitizate sunt evaluate, precum și înregistrarea lor fie în
portofoliul de tranzacționare al instituției, fie în alt portofoliu,
în afara celui de tranzacționare;
(vi)    politicile utilizate în vederea
recunoașterii în bilanț a datoriilor aferente dispozițiilor
contractuale care ar putea obliga instituția să furnizeze suport
financiar activelor securitizate;
(k)
denumirile instituțiilor externe de
evaluare a creditului utilizate pentru securitizări și tipul
expunerilor pentru care fiecare agenție este utilizată;
(l)
o descriere, în cazul în care este necesar, a
abordării bazate pe evaluări interne, prevăzută în partea a
treia, titlul II, capitolul 5, secțiunea 3, incluzând structura procesului
de evaluare internă și relația dintre evaluarea internă
și ratingurile externe, utilizarea evaluării interne în alte scopuri
decât cele legate de determinarea cerințelor de capital în conformitate cu
abordarea bazată pe evaluări interne, mecanismele de control aferente
procesului de evaluare internă, incluzând discuții privind
independența, responsabilitatea și analiza procesului de evaluare
internă, precum și tipurile de expuneri cărora li se aplică
procesul de evaluare internă și factorii pentru simulările de
criză utilizați pentru determinarea nivelurilor de creștere a
calității creditului, defalcați pe tipuri de expuneri;
(m)
o explicare a schimbărilor semnificative,
intervenite de la ultima perioadă de raportare, sub aspectul cantitativ al
cerințelor de publicare prevăzute la literele (n)-(q);
(n)
următoarele informații, furnizate
separat pentru portofoliul de tranzacționare și pentru alte
portofolii în afara celui de tranzacționare și defalcate pe tipuri de
expuneri:
(i)      valoarea totală a expunerilor rămase de rambursat,
securitizate de instituție, prezentată separat pentru
securitizările tradiționale, securitizările sintetice și
pentru securitizările în care instituția acționează doar ca
sponsor;
(ii)     valoarea agregată a pozițiilor
din securitizare înscrise în bilanț, reținute sau achiziționate,
precum și a expunerilor din securitizare aflate în afara bilanțului;
(iii)     valoarea agregată a activelor care
urmează să fie securitizate;
(iv)    în cazul securitizării
facilităților supuse clauzei de amortizare anticipată,
expunerile agregate corespunzătoare sumelor trase, aferente interesului
inițiatorului și, respectiv, interesului investitorilor,
cerințele de capital agregate determinate de instituție pentru
interesul inițiatorului și cerințele de capital agregate
determinate de instituție pentru interesul investitorilor, aferent sumelor
trase și sumelor netrase;
(v)     valoarea pozițiilor din securitizare
care sunt deduse din fondurile proprii sau sunt supuse unei ponderi de risc de 1250 %;
(vi)    o expunere succintă a
activității de securitizare corespunzătoare perioadei curente,
incluzând valoarea expunerilor securitizate, precum și profitul sau
pierderea recunoscute, aferente vânzării de active în cadrul
operațiunilor de securitizare;
(o)
următoarele informații, furnizate separat
pentru portofoliul de tranzacționare și pentru alte portofolii în
afara celui de tranzacționare:
(i)      valoarea agregată a pozițiilor
din securitizare reținute sau achiziționate și cerințele de
capital corespunzătoare, defalcate pe expuneri din securitizare și
expuneri din resecuritizare, precum și pe un număr semnificativ de
intervale de ponderi de risc sau de cerințe de capital, aferente
fiecărei abordări utilizate în vederea determinării
cerințelor de capital;
(ii)     valoarea agregată a expunerilor din
resecuritizare reținute sau achiziționate, defalcate pe expunerea
înregistrată înainte și după operațiunile de
acoperire/asigurare și expunerea față de furnizorii de
garanții financiare, defalcată pe categorii de bonitate a
garanților sau pe numele garanților;
(p)
în cazul portofoliilor, altele decât cele de
tranzacționare, și al expunerilor securitizate de instituție,
valoarea activelor depreciate/restante care fac obiectul securitizării,
și pierderile recunoscute de instituție pe parcursul perioadei
curente, ambele defalcate pe tip de expunere;
(q)
în cazul portofoliului de tranzacționare,
expunerile totale rămase de rambursat, securitizate de instituție
și care fac obiectul unei cerințe de capital pentru riscul de
piață, defalcate pe securitizare
tradițională/sintetică și pe tip de expunere.”;
(r)
după caz, o indicație dacă
instituția a oferit sprijin în sensul articolului 243 alineatul (1)
și impactul asupra fondurilor proprii.
Articolul 435
Politica de remunerare
1.
Instituțiile trebuie să facă publice
următoarele informații referitoare la politica și practicile de
remunerare ale instituției pentru acele categorii de personal ale
căror activități profesionale au un impact semnificativ asupra
profilului de risc al instituției:
(a)     informații privind procesul de luare
a deciziilor, utilizate pentru determinarea politicii de remunerare, incluzând,
dacă este cazul, informații referitoare la componența și
mandatul comitetului de remunerare, la consultantul extern ale cărui
servicii au fost utilizate pentru determinarea politicii de remunerare și
la rolul deținătorilor de interese relevanți;
(b)     informații
privind legătura dintre remunerația totală și
performanță;
(c)     cele mai importante caracteristici de
proiectare ale sistemului de remunerare, incluzând informații privind
criteriile utilizate pentru măsurarea performanței și ajustarea
la riscuri, politica de amânare și criteriile de intrare în drepturi
legate de componenta amânată a remunerației variabile;
(d)     informații privind criteriile de
performanță pe care se bazează dreptul la acțiuni,
opțiuni sau alte componente variabile ale remunerației;
(e)     principalii parametri și
fundamentarea alcătuirii oricărei scheme a componentei variabile
și a acordării oricăror alte beneficii de tip non-cash;
(f)      informații cantitative agregate
privind remunerația, defalcate pe domenii de activitate;
(g)     informații cantitative agregate
privind remunerația, pentru membrii organelor cu funcție de conducere
și membrii personalului ale căror acțiuni au un impact
semnificativ asupra profilului de risc al instituției, cu indicarea
următoarelor elemente:
(i)      sumele aferente remunerației pentru
anul financiar, defalcate pe remunerație fixă și variabilă,
și numărul de beneficiari;
(ii)      sumele și formele
remunerației variabile, defalcate pe numerar, acțiuni, instrumente de
tipul  și alte tipuri de instrumente;
(iii)     sumele remunerației amânate
datorate și neplătite, defalcate pe părți pentru care au
fost îndeplinite criteriile de intrare în drepturi și părți
pentru care nu au fost îndeplinite criteriile de intrare în drepturi;
(iv)     sumele remunerației amânate
acordate pe parcursul anului financiar, plătite și reduse prin
intermediul ajustărilor de performanță;
(v)     plăți legate de noi
angajări și plățile compensatorii pentru încetarea
raporturilor de muncă, efectuate pe parcursul anului financiar și numărul
de beneficiari ai unor astfel de plăți;
(vi)     sumele plăților compensatorii
legate de încetarea raporturilor contractuale, acordate pe parcursul anului
financiar, numărul de beneficiari și cea mai mare plată de acest
tip acordată unei singure persoane.
(h)     numărul persoanelor care au
beneficiat de o remunerație de 1 milion EUR sau mai mult pe exercițiu
financiar, defalcat pe intervale salariale de 500 000 EUR.
2.
În cazul instituțiilor care sunt semnificative
în raport cu mărimea, organizarea internă și natura, sfera
și complexitatea activităților acestora, informațiile
cantitative menționate la prezentul articol trebuie, de asemenea,
făcute publice la nivelul persoanelor care gestionează în mod efectiv
activitatea instituției în sensul articolului 13 alineatul (1) din
Directiva [inserat de OP].
Instituțiile trebuie să se conformeze cu
cerințele prevăzute la prezentul articol într-o modalitate care
să fie corespunzătoare mărimii, organizării interne și
naturii, sferei și complexității activităților
acestora și care să nu aducă atingere Directivei 95/46/CE.
Articolul 436
Efectul de levier
1.
Instituțiile trebuie să facă publice
următoarele informații privind rata efectului de levier definită
la articolul 416, precum și privind administrarea riscului de efect de levier
excesiv definit la articolul 4 alineatul (2) litera (b) din Directiva [introdus
de OP]:
(a)
rata efectului de levier;
(b)
o defalcare a valorii expunerii totale;
(c)
o descriere a proceselor utilizate pentru a
administra riscul de efect de levier excesiv;
(d)
o descriere a factorilor care au influențat
rata efectului de levier în perioada la care se referă rata efectului de
levier făcută publică.
2.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de punere în aplicare pentru a uniformiza modelele de prezentare a
informațiilor menționate la alineatul (1), precum și
instrucțiunile de utilizare a unui astfel de model.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de punere în aplicare până la 30 iunie 2014.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de punere în aplicare menționate la primul
paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 15 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Titlul III
Cerințe de calificare pentru utilizarea anumitor instrumente sau
metodologii
Articolul 437
Utilizarea abordării bazate pe ratinguri interne în ceea ce privește
riscul de credit
Instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor conform abordării bazate pe
ratinguri interne trebuie să facă publice următoarele
informații:
(a)
aprobarea autorității competente
pentru utilizarea abordării sau aprobarea tranziției către
respectiva abordare;
(b)
o explicitare și o analiză a:
(i)      structurii sistemului intern de rating
și a relației între ratingurile interne și externe;
(ii)     utilizării estimărilor interne
în alte scopuri decât pentru calculul valorii ponderate la risc a expunerilor
în conformitate cu partea a treia, titlul II, capitolul 3;
(iii)     procesului de administrare și
recunoaștere a tehnicilor de diminuare a riscului de credit;
(iv)    mecanismelor de control pentru sistemele
de rating, incluzând o descriere a modului în care se verifică
independența responsabilității și revizuirea acestor
sisteme;
(c)
o descriere a procesului intern de rating pentru fiecare din următoarele clase de
expuneri:
(i)      administrații centrale și
bănci centrale;
(ii)     instituții;
(iii)     societăți, incluzând
entități mici și mijlocii, finanțare specializată
și creanțe achiziționate față de societăți;
(iv)    expuneri de tip retail, pentru fiecare
dintre categoriile de expuneri cărora le corespund corelațiile
diferite prevăzute la articolul 149 alineatele (1) - (4);
(v)     titluri de capital;
(d)
valorile expunerilor pentru fiecare clasă
de expuneri menționată la articolul 142. Pentru expunerile
față de administrațiile centrale și băncile centrale,
instituții și societăți, instituțiile care
utilizează propriile estimări pentru pierderile în caz de
nerambursare sau pentru factorii de conversie în vederea calculării
valorii ponderate la risc a expunerilor vor face distincție, la publicare,
între acestea și acele expuneri pentru care nu utilizează astfel de
estimări;
(e)
în vederea unei diferențieri
corespunzătoare a riscului de credit, pentru fiecare dintre clasele de
expuneri „administrații centrale și bănci centrale”,
„instituții”, „societăți” și „titluri de capital”, având în
vedere un număr suficient de clase de rating pentru debitori (inclusiv
pentru cei aflați în stare de nerambursare), instituțiile trebuie
să facă publice următoarele informații:
(i)      expunerea totală inclusiv, pentru
clasele de expuneri „administrații centrale și bănci centrale”,
„instituții” și „societăți”, valoarea rămasă de
rambursat și valoarea expusă la risc pentru angajamentele de
finanțare netrase; pentru titluri de capital, suma în sold);
(ii)     ponderea medie de risc în funcție
de expuneri;
(iii)     pentru instituțiile care folosesc
propriile estimări ale factorilor de conversie în vederea calculării
valorii ponderate la risc a expunerilor, valoarea angajamentelor netrase
și valorile medii ale expunerilor ponderate în funcție de expunere,
pe fiecare clasă de expuneri;
(f)
Pentru clasa expunerilor de tip retail și
pentru fiecare dintre categoriile definite la litera (c) punctul (iv), fie
informațiile publicate și menționate la litera (e) mai sus
(dacă este cazul, la nivel de grupă de risc), fie o analiză a
expunerilor, (credite în sold și valorile expuse la risc pentru
angajamentele netrase) având ca referință un număr suficient de
clase de pierderi așteptate în vederea obținerii unei
diferențieri relevante a riscului de credit (dacă este cazul, la
nivel de grupă de risc);
(g)
ajustările efective pentru riscul de credit
specific din perioada precedentă pentru fiecare clasă de expuneri (la
expunerile tip retail, pentru fiecare dintre categoriile definite la litera (c)
punctul (iv), precum și variațiile în raport cu perioadele
anterioare;
(h)
o descriere a factorilor care au avut impact
asupra pierderilor înregistrate în perioada precedentă (spre exemplu,
instituția s-a confruntat cu rate de nerambursare superioare ratei medii,
sau cu pierderi în caz de nerambursare sau cu factori de conversie superiori
mediei);
(i)
o comparație între estimările
instituției și rezultatele efective pentru o perioadă mai
îndelungată. Acestea trebuie să cuprindă un minimum de
informații referitoare la: pierderile așteptate și pierderile
înregistrate pe fiecare clasă de expuneri (pentru expuneri de tip retail,
pentru fiecare categorie definită la litera (c) punctul (iv) pentru o
perioadă de timp suficient de îndelungată pentru a permite o evaluare
pertinentă a performanțelor înregistrate de procesul de rating intern
aferent fiecărei clase de expunere (pentru expuneri de tip retail, pentru
fiecare categorie definită la litera (c) punctul (iv). Dacă este
cazul, instituțiile detaliază comparația la valorile probabilității
de nerambursare și, pentru instituțiile care utilizează
propriile estimări pentru pierderile în caz de nerambursare și/sau
pentru factorii de conversie, la valorile efective ale pierderilor în caz de
nerambursare și ale factorilor de conversie comparativ cu estimările
furnizate în informațiile referitoare la evaluarea cantitativă a
riscurilor.
(j)
pentru toate clasele de expuneri specificate la
articolul 142 și pentru fiecare categorie de expunere căreia îi
corespund corelațiile diferite indicate la articolul 149 alineatele (1) -
(4):
(i)      pentru instituțiile care
utilizează estimări proprii ale pierderilor în caz de nerambursare
pentru calculul valorii expunerilor ponderate la risc, pierderile medii în caz
de nerambursare și probabilitatea medie de nerambursare în funcție de
expuneri, în procente, pentru fiecare zonă geografică relevantă
a expunerilor de credit;
(ii)     pentru instituțiile care nu
utilizează estimări proprii ale pierderilor în caz de nerambursare,
probabilitatea medie de nerambursare în funcție de expuneri, în procente,
pentru fiecare zonă geografică relevantă a expunerilor de
credit.
În sensul literei (c), descrierea trebuie
să includă tipurile de expuneri incluse în clasele de expuneri,
definițiile, metodele și datele necesare pentru estimarea și
validarea probabilității de nerambursare și dacă este
cazul, a pierderilor în caz de nerambursare și a factorilor de conversie,
incluzând ipotezele utilizate pentru derivarea acestor variabile, precum
și descrierea abaterilor semnificative de la definiția stării de
nerambursare prevăzută la articolul 174, inclusiv segmentele generale
influențate de aceste abateri.
În sensul literei (j), zona geografică
relevantă a expunerilor de credit înseamnă expuneri din statele
membre în care instituția a fost autorizată și din state membre
sau țări terțe în care instituțiile
desfășoară activități prin intermediul unei sucursale
sau a unei filiale.
Articolul 438
 Utilizarea tehnicilor de diminuare a riscului de credit
Instituțiile care utilizează tehnici
de diminuare a riscului trebuie să facă publice următoarele
informații:
(a)
politicile și procesele aferente
compensării bilanțiere și compensării elementelor din afara
bilanțului, precum și indicarea măsurii în care entitatea
utilizează aceste compensări;
(b)
politicile și procesele aplicate în materie
de evaluare și administrare a garanțiilor reale;
(c)
o descriere a principalelor tipuri de
garanții reale acceptate de o instituție;
(d)
principalele tipuri de garanții și de
contrapartide în tranzacțiile cu instrumente financiare derivate de credit
precum și calitatea semnăturii acestora (bonitatea);
(e)
informații despre concentrările de
risc de piață sau de risc de credit în cadrul operațiunilor de
diminuare a riscului;
(f)
pentru instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor conform abordării
standardizate sau conform abordării bazate pe modele interne de rating,
dar nu furnizează propriile estimări ale pierderilor în caz de
nerambursare sau ale factorilor de conversie, corespunzător claselor de
expuneri, separat pentru fiecare clasă de expuneri în parte, valoarea
totală expusă la risc (după compensarea bilanțieră sau
compensarea elementelor din afara bilanțului, dacă este cazul)
acoperită - după aplicarea ajustărilor pentru volatilitate - de
garanții reale financiare eligibile sau de alte garanții reale
eligibile;
(g)
pentru instituțiile care calculează
valoarea ponderată la risc a expunerilor conform abordării
standardizate sau conform abordării bazate pe modele interne de rating,
separat pentru fiecare clasă de expuneri, expunerea totală (după
compensarea bilanțieră sau compensarea elementelor din afara
bilanțului, dacă este cazul) care este acoperită prin
garanții personale sau prin instrumente financiare derivate de credit. Pentru
clasa de expuneri aferentă titlurilor de capital, această
cerință se aplică fiecăreia dintre abordările
prevăzute la articolul 150.
Articolul 439
Utilizarea abordărilor avansate de evaluare în ceea ce privește
riscul operațional
Instituțiile care utilizează
abordările avansate de evaluare prevăzute la articolele 310 - 313
pentru calcularea cerințelor de fonduri proprii pentru acoperirea riscului
operațional trebuie să facă publică o descriere a modului
de utilizare a asigurărilor și a altor mecanisme de transfer al
riscului ca măsură de diminuare a acestui risc.
Articolul 440
Utilizarea modelelor interne de risc de piață
Instituțiile care își
calculează cerințele de capital în conformitate cu articolul 352
trebuie să facă publice următoarele informații:
(a)
pentru fiecare subportofoliu acoperit:
(i)      caracteristicile modelelor utilizate;
(ii)     unde este cazul, pentru modelele interne
pentru riscurile de nerambursare și de migrare adiționale și
pentru tranzacționarea pe bază de corelație, metodologiile
utilizate și riscurile cuantificate prin folosirea unui model intern,
inclusiv o descriere a abordării utilizate de instituție pentru a
determina orizonturile de lichiditate, metodologiile utilizate pentru a realiza
o evaluare a capitalului care să fie în concordanță cu standardele
sănătoase impuse și abordările utilizate pentru validarea
modelului;
(iii)     o descriere a simulării de
criză aplicate subportofoliului;
(iv)    o descriere a abordărilor utilizate
pentru testarea ex-post (back-testing) și pentru validarea acurateței
și a coerenței modelelor interne și a proceselor de modelare;
(b)
sfera de cuprindere a aprobării
autorității competente;
(c)
o descriere a măsurii în care sunt îndeplinite
cerințele prevăzute la articolele 99 și 100, precum și a
metodologiilor aplicate în acest scop;
(d)
valoarea cea mai ridicată, cea mai
scăzută și valoarea medie a:
(i)      nivelurilor zilnice ale valorii la risc
(value-at-risk) pe perioada de raportare, precum și nivelul acesteia la
sfârșitul perioadei;
(ii)     nivelurilor valorii la risc în
condiții de criză (stressed value-at-risk) pe perioada de raportare,
precum și nivelul acesteia la sfârșitul perioadei;
(iii)     valorile riscului pentru riscurile de
nerambursare și de migrare adiționale și pentru riscul specific
al portofoliului de tranzacționare pe bază de corelație pe
perioada de raportare și la sfârșitul perioadei;
(e)
elementele cerinței de fonduri proprii, astfel
cum se specifică la articolul 353;
(f)
Orizontul de lichiditate mediu ponderat pentru
fiecare subportofoliu acoperit de modele interne pentru riscurile
adiționale de nerambursare și de migrare pentru comercializare
și corespondență;
(g)
o comparație între nivelul zilnic al valorii
la risc la sfârșitul zilei și nivelul variației pe o zi a
valorii portofoliului, constatat la sfârșitul următoarei zile
lucrătoare, însoțită de o analiză a oricărei
depășiri (overshooting) importante pe durata perioadei de raportare.
PARTEA A NOUA
ACTE DELEGATE ȘI DE PUNERE ÎN APLICARE
Articolul 441
Acte delegate
Comisia este abilitată să adopte
acte delegate în conformitate cu articolul 445 privind următoarele
aspecte:
(a)
clarificarea definițiilor prevăzute la
articolele 4, 22, 137, 148, 188, 237, 267, 294, 371 și 400 pentru a
asigura aplicarea uniformă a prezentului regulament
(b)
clarificarea definițiilor prevăzute la
articolele 4, 22, 137, 148, 188, 237, 267, 294, 371 și 400 pentru a
ține cont de evoluțiile de pe piețele financiare în aplicarea
prezentului regulament;
(c)
modificarea listei claselor de expuneri
menționate la articolele 107 și 142, astfel încât să se
țină cont de evoluțiile de pe piețele financiare;
(d)
suma specificată la articolul 118 litera
(c), articolul 142 alineatul (5) litera (a), articolul 148 alineatul (4)
și articolul 158 alineatul (4), pentru a ține cont de efectele
inflației;
(e)
lista și clasificarea elementelor din afara
bilanțului prevăzute la anexele I și II;
(f)
ajustarea categoriilor de societăți de
investiții de la articolul 90 alineatul (1) și articolul 91 alineatul
(1) pentru a ține cont de evoluțiile de pe piețele financiare;
(g)
clarificarea cerinței prevăzute la
articolul 92 pentru a asigura aplicarea uniformă a prezentului regulament;
(h)
o clarificare a exceptărilor prevăzute
la articolul 389;
(i)
prelungirea cu douăsprezece luni,
față de perioadele menționate la articolul 476 alineatele (1)
și (2), a duratei cerinței de a dispune de fonduri proprii care
să fie în orice moment cel puțin egale cu suma menționată
la articolul 476;
(j)
modificarea indicatorului de măsurare a
capitalului și a indicatorului de măsurare a expunerii totale pentru
rata efectului de levier, menționat la articolul 416 alineatul (2), în
vederea corectării insuficiențelor constatate în baza raportării
menționate la articolul 417 alineatul (1) înainte ca rata efectului de
levier să fie publicată de instituții, astfel cum se prevede la
articolul 436 alineatul (1) litera (a). Această delegare de
competențe se supune procedurii menționate la articolul 446.
Comisia poate adopta de mai multe ori
măsura menționată la alineatul (1) punctul (i), cu condiția
ca cerința de a dispune de fonduri proprii care să fie în orice
moment cel puțin egale cu suma menționată la articolul 476
să fie prelungită pentru perioade consecutive de douăsprezece
luni. Cu toate acestea, cerința nu poate fi prelungită după 31
decembrie 2018. Dacă cerința nu este prelungită înainte de
expirarea perioadei relevante de douăsprezece luni, Comisia nu mai poate
adopta măsuri suplimentare în temeiul alineatului (1) litera (i).
Până la 30 iunie 2015, ABE trebuie
să comunice Comisiei dacă evoluția situației economice
și progresele realizate cu privire la cerințele de reglementare ar
justifica o prelungire a cerințelor prevăzute la articolul 476.
Articolul
442
Ajustări și corecții tehnice
Comisia este abilitată să adopte
acte delegate în conformitate cu articolul 445, să efectueze ajustări
și corecții tehnice ale elementelor neesențiale din
dispozițiile de mai jos pentru a ține cont de evoluțiile de pe
piețele financiare, în special de apariția unor noi produse
financiare, să efectueze ajustări în funcție de evoluția,
de după adoptarea prezentului regulament, a altor acte legislative UE
privind serviciile financiare și domeniul contabil, inclusiv standardele
contabile bazate pe regulamentul (UE) nr. 1605/2002, să reflecte
convergența practicilor de supraveghere:
(a)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de credit, prevăzute la articolele 106 - 129 și la
articolele 138 -187;
(b)          efectele tehnicilor de diminuare a
riscului de credit în conformitate cu articolele 189 - 236;
(c)          cerințele de fonduri proprii
pentru securitizare, prevăzute la articolele 238 - 261;
(d)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de credit al contrapartidei în conformitate cu articolele 267 - 300;
(e)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul operațional, prevăzute la articolele 304 - 313;
(f)           cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de piață, prevăzute la articolele 314 - 367;
(g)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de decontare, prevăzute la articolele 368 și 369;
(h)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de ajustare a evaluării creditului, prevăzute la
articolele 373, 374 și 375;
(i)           Partea a doua și articolul 95
ca urmare a evoluției cerințelor sau standardelor contabile, care
ține cont de legislația Uniunii sau are în vedere convergența
practicilor de supraveghere.
Articolul 443
Cerințe prudențiale
Comisia este abilitată să adopte acte
delegate în conformitate cu articolul 445, să impună cerințe
prudențiale mai stricte, pentru o perioadă limitată de timp,
pentru toate expunerile sau pentru expunerile pe unul sau mai multe sectoare,
regiuni sau state membre, în cazul în care acest lucru este necesar pentru a
răspunde la modificarea intensității riscurilor micro și
macro-prudențiale generate de evoluția pieței în urma
intrării în vigoare a prezentului regulament, în special la recomandarea
sau pe baza opiniei CERS, cu privire la
(a)          o creștere temporară a nivelului de fonduri proprii
prevăzut la articolul 87;
(b)          filtrele prudențiale
prevăzute la articolele 29 - 32;
(c)          deducerile din elemente ale
fondurilor proprii, prevăzute la articolele 33, 53 și 63;
(d)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de credit, prevăzute la articolele 106 - 129 și la
articolele 138 -187;
(e)          efectele tehnicilor de diminuare a
riscului de credit în conformitate cu articolele 189 - 236;
(f)           cerințele de fonduri proprii
pentru securitizare, prevăzute la articolele 238 - 261;
(g)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de credit în conformitate cu articolele 268 - 300;
(h)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul operațional, prevăzute la articolele 304 - 313;
(i)           cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de piață, prevăzute la articolele 314 - 367;
(j)           cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de decontare, prevăzute la articolele 368 și 369;
(k)          cerințele de fonduri proprii
pentru riscul de ajustare a evaluării creditului, prevăzute la
articolele 373, 374 și 375.
Această delegare de competențe se
supune procedurii menționate la articolul 446.
Articolul 444
Lichiditate
1.           Comisia este abilitată
să adopte un act delegat în conformitate cu articolul 445 pentru a preciza
în detaliu cerințele generale prevăzute la articolul 401. O astfel de
specificație este bazată pe elementele care trebuie raportate conform
părții a șasea, titlul II. Actul delegat trebuie să
specifice totodată circumstanțele în care autoritățile
competente trebuie să le impună instituțiilor niveluri specifice
de intrări și ieșiri pentru a acoperi riscurile specifice la
care acestea sunt expuse.
2.           Comisia este abilitată
să modifice elementele menționate la alineatul (1) sau să adauge
elemente suplimentare numai dacă este îndeplinită una dintre
următoarele condiții:
o
cerință de acoperire a necesarului de lichiditate bazată pe
criteriile menționate, calculată fie individual, fie pe bază
cumulativă, ar avea un impact negativ semnificativ asupra
activității comerciale și profilului de risc al
instituțiilor europene sau asupra piețelor financiare ori asupra
economiei; sau
modificarea
elementelor respective este necesară pentru a le alinia la standardele
convenite la nivel internațional în materie de supraveghere a
lichidităților.
În sensul literei (a), la evaluarea unei
cerințe de acoperire a necesarului de lichiditate bazată pe
criteriile respective, Comisia ia în considerare rapoartele menționate la
articolul 481, alineatele (1) și (2).
3.           Comisia adoptă primul
act delegat menționat la alineatul (1) cel târziu la 31 decembrie 2015. Un
act delegat adoptat în conformitate cu prezentul articol nu se aplică
totuși înainte de 1 ianuarie 2015.
Articolul 445
 Exercitarea delegării
1.
Se conferă Comisiei competența de a
adopta acte delegate, cu respectarea condițiilor prevăzute în
prezentul articol.
2.
Delegarea de competențe menționată
la articolele 441 - 444 se acordă pe o perioadă nedeterminată de
timp, de la data prevăzută la articolul 488.
3.
Delegarea de competențe menționată
la articolele 441 - 444 poate fi revocată în orice moment de către
Parlamentul European sau de către Consiliu. Decizia de revocare
încetează delegarea de competență specificată în respectiva
decizie. Aceasta intră în vigoare în ziua următoare datei
publicării deciziei în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene sau la o
dată ulterioară specificată în decizie. Decizia nu
afectează valabilitatea actelor delegate aflate deja în vigoare.
4.
De îndată ce adoptă un act delegat,
Comisia înștiințează simultan Parlamentul European și
Consiliul cu privire la acest lucru.
5.
Un act delegat adoptat în temeiul articolelor 441 -
444 intră în vigoare doar dacă Parlamentul European sau Consiliul nu
a formulat nicio obiecție în termen de 2 luni de la data la care actul a
fost notificat Parlamentului European și Consiliului sau dacă,
înainte de expirarea acestui termen, atât Parlamentul European cât și
Consiliul au informat Comisia că nu au obiecții. Acest termen se
prelungește cu 2 luni la inițiativa Parlamentului European sau a
Consiliului.
Articolul 446
Procedura de urgență
1.
Actele delegate adoptate în temeiul prezentului
articol intră în vigoare fără întârziere și se aplică
atât timp cât nu se formulează nicio obiecție în conformitate cu
alineatul (2). În notificarea unui act delegat către Parlamentul European
și Consiliu se precizează motivele aplicării procedurii de
urgență.
2.
Fie Parlamentul European, fie Consiliul poate
formula obiecții la un act delegat în conformitate cu procedura
menționată la articolul 445 alineatul (5). În acest caz, după ce
Parlamentul European sau Consiliul i-a notificat decizia sa de opoziție,
Comisia abrogă fără întârziere actul.
Articolul 447
Comitetul bancar european
1.           Pentru adoptarea actelor de punere în
aplicare, Comisia este sprijinită de Comitetul bancar european instituit
prin Decizia 2004/10/CE a Comisiei. Acesta este un comitet în sensul
articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 182/2011.
2.           În cazul în care se face trimitere la
prezentul alineat, se aplică articolul 5 din Regulamentul (UE)
nr. 182/2011.
PARTEA A ZECEA
DISPOZIȚII TRANZITORII, RAPOARTE ȘI ANALIZE
Titlul I
Dispoziții tranzitorii
Capitolul 1
Cerințe de fonduri proprii, câștiguri și pierderi nerealizate
evaluate la valoarea justă și deduceri
Secțiunea 1
Cerințe de fonduri proprii
Articolul 448
Cerințe de fonduri proprii
1.
Prin derogare de la articolul 87 alineatul (1)
literele (a) și (b), instituțiile trebuie să îndeplinească
următoarele cerințe de fonduri proprii:
(a)
în orice moment în perioada 1 ianuarie 2013 - 31
decembrie 2013:
(i)      un indice al capitalului comun de rangul
1 care se încadrează într-un interval cuprins între 3,5 %, valoarea
cea mai mică, și 4,5 %, valoarea cea mai mare;
(ii)      un indice al capitalului de rangul 1
care se încadrează într-un interval cuprins între 4,5 %, valoarea cea
mai mică, și 6 %, valoarea cea mai mare;
(b)
în orice moment în perioada 1 ianuarie 2014 - 31
decembrie 2014:
(i)      un indice al capitalului comun de rangul
1 care se încadrează într-un interval cuprins între 4 % și 4,5 %;
(ii)      un indice al capitalului de rangul 1
care se încadrează într-un interval cuprins între 4,5 % și 6 %.
2.
Autoritățile competente:
(a)
determină nivelurile indicelui capitalului
comun de rangul 1 și ale indicelui capitalului de rangul 1 din intervalele
specificate la alineatul (1) literele (a) și (b) pe care instituțiile
trebuie să le satisfacă;
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
Secțiunea 2
Câștigurile și pierderile nerealizate evaluate la valoarea justă

Articolul 449
Pierderile nerealizate evaluate la valoarea justă
1.
Prin derogare de la articolul 32, în perioada 1
ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, instituțiile trebuie să
includă în calculul elementelor capitalului comun de rangul 1 doar
procentul aplicabil al pierderilor nerealizate evaluate la valoarea justă,
cu excepția celor menționate la articolul 30.
2.
Procentul aplicabil în sensul alineatului (1)
trebuie să se încadreze în următoarele intervale:
(a)
0 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2013 - 31
decembrie 2013;
(b)
20 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2014 - 31
decembrie 2014;
(c)
40 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2015 - 31
decembrie 2015;
(d)
60 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2016 - 31
decembrie 2016; și
(e)
80 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2017
- 31 decembrie 2017.
3.
Autoritățile competente:
(a)
determină procentul aplicabil cuprins în
intervalele specificate la alineatul (2), literele (a) - (e);
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
Articolul 450
Câștiguri nerealizate evaluate la valoarea justă
1.
Prin derogare de la articolul 32, în perioada 1
ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, instituțiile nu elimină din
elementele capitalului comun de rangul 1 procentul aplicabil al
câștigurilor nerealizate evaluate la valoarea justă, cu excepția
celor menționate la articolul 30. Valoarea reziduală rezultată
este eliminată din elementele capitalului comun de rangul 1.
2.
În sensul alineatului (1), procentul aplicabil este
0 % în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2013, iar după
această dată se încadrează în următoarele intervale:
(a)
0 % - 20 % în perioada 1 ianuarie 2014 - 31
decembrie 2014;
(b)
0 % - 40 % în perioada 1 ianuarie 2015 - 31
decembrie 2015;
(c)
0 % - 60 % în perioada 1 ianuarie 2016 - 31
decembrie 2016;
(d)
0 % - 80 % în perioada 1 ianuarie 2017
- 31 decembrie 2017.
3.
Prin derogare de la articolul 59, instituțiile
trebuie să includă în elementele de rangul 2 procentul aplicabil din
valoarea reziduală eliminată din capitalul comun de rangul 1, în
conformitate cu alineatul (1), în măsura în care aceste câștiguri
nerealizate evaluate la valoarea justă ar fi fost recunoscute ca fonduri
proprii suplimentare conform transpunerii la nivel național a Directivei 2006/48/CE.
Procentul aplicabil trebuie să se încadreze în următoarele intervale:
(a)
100 % în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie
2013;
(b)
80 % în perioada 1 ianuarie 2014 - 31 decembrie 2014;

(c)
60 % în perioada 1 ianuarie 2015 - 31 decembrie 2015;

(d)
40 % în perioada 1 ianuarie 2016 - 31 decembrie 2016.
(e)
20 % în perioada 1 ianuarie 2017 - 31 decembrie 2017.
4.
Autoritățile competente:
(a)
determină procentul aplicabil al
pierderilor nerealizate cuprins în intervalele specificate la alineatul (2)
literele (a) - (d) care nu este eliminat din capitalul comun de rangul 1;
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
Secțiunea 3
Deduceri
Subsecțiunea 1
Deduceri din elementele de capital comun de rangul 1
Articolul 451
Deduceri din elementele de capital comun de rangul 1
1.
Prin derogare de la articolul 33 alineatul (1), în
perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, se aplică următoarele
dispoziții:
(a)
instituțiile trebuie să deducă
din elementele de capital comun de rangul 1 procentul aplicabil, specificat la
articolul 458, din sumele care trebuie deduse în conformitate cu articolul 33
alineatul (1) literele (a) - (h), cu excepția creanțelor privind
impozitul amânat care se bazează pe profitabilitatea viitoare și
decurg din diferențele temporare;
(b)
instituțiile trebuie să aplice
dispozițiile relevante prevăzute la articolul 453 valorilor reziduale
ale elementelor care trebuie deduse în conformitate cu articolul 33 alineatul (1)
literele (a) - (h), cu excepția creanțelor privind impozitul amânat
care se bazează pe profitabilitatea viitoare și decurg din
diferențele temporare;
(c)
instituțiile trebuie să deducă
din elementele de capital comun de rangul 1 procentul aplicabil, specificat la
articolul 458, din suma totală care trebuie dedusă în conformitate cu
articolul 33 alineatul (1) literele (c) și (i), după aplicarea
articolului 452;
(d)
instituțiile trebuie să aplice
cerințele prevăzute la articolul 453 alineatul (4) sau la articolul 453
alineatul (10), după cum este cazul, valorii reziduale totale a
elementelor care trebuie să fie dedusă în conformitate cu articolul 33
alineatul (1) literele (c) și (i), după aplicarea articolului 452.
2.
Instituțiile determină partea din
valoarea reziduală totală menționată la alineatul (1) litera
(d), care face obiectul articolului 453 alineatul (4), prin
împărțirea sumei specificate la litera (a) la suma specificată
la litera (b):
(a)
valoarea creanțelor privind impozitul
amânat, care se bazează pe profitabilitatea viitoare și decurg din
diferențele temporare, menționate la articolul 452 alineatul (2)
litera (a);
(b)
suma valorilor menționate la articolul 452
alineatul (2) literele (a) și (b).
3.
Instituțiile determină partea din
valoarea reziduală totală menționată la alineatul (1)
litera (d), care face obiectul articolului 453 alineatul (10), prin
împărțirea sumei specificate la litera (a) la suma specificată
la litera (b):
(a)
valoarea deținerilor directe și
indirecte de instrumente de capital comun de rangul 1, menționate la
articolul 452 alineatul (2) litera (b);
(b)
suma valorilor menționate la articolul 452
alineatul (2) literele (a) și (b).
Articolul 452
Scutire de la deducerea din elementele de capital comun de rangul 1
1.
În sensul prezentului articol, elementele relevante
de capital comun de rangul 1 cuprind elementele de capital comun de rangul 1
ale instituției, calculate după aplicarea dispozițiilor
articolului 3 și efectuarea deducerilor conform articolului 33 alineatul (1)
literele (a) - (h) și (j), (k) și (l), cu excepția
creanțelor privind impozitul amânat care se bazează pe
profitabilitatea viitoare și decurg din diferențele temporare.
2.
Prin derogare de la articolul 45 alineatul (1), în
perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, instituțiile nu deduc
elementele menționate la literele (a) și (b) care reprezintă în
total 15 % sau mai puțin din elementele de capital comun de rangul 1
ale instituției:
(a)
creanțe privind impozitul amânat care se
bazează pe profitabilitatea viitoare și decurg din diferențele
temporare și care reprezintă în total 10 % sau mai puțin din
elementele relevante de capital comun de rangul 1;
(b)
în cazul în care o instituție are o
investiție semnificativă într-o entitate relevantă,
deținerile instituției, directe și indirecte, de instrumente de
capital comun de rangul 1 ale entității respective, care
reprezintă în total 10 % sau mai puțin din elementele relevante de
capital comun de rangul 1.
3.
Prin derogare de la articolul 45 alineatul (2),
elementelor scutite de la deducere în temeiul alineatului (2) li se aplică
o pondere de risc de 250 %. Elementele menționate la alineatul (2)
litera (b) fac obiectul cerințelor de la partea a treia titlul IV,
după caz.
 Articolul 453
Elemente nededuse din capitalul comun de rangul 1
1.
Prin derogare de la articolul 33 alineatul (1)
literele (a) - (i), în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017,
instituțiile trebuie să aplice prezentul articol valorilor reziduale
ale elementelor menționate la articolul 451 alineatul (1) literele (b)
și (d):
2.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele dispoziții în cazul sumei reziduale a pierderilor din
exercițiul financiar curent, menționate la articolul 33 alineatul (1)
litera (a):
pierderile
semnificative sunt deduse din elementele de rangul 1;
pierderile care
nu sunt semnificative nu sunt deduse.
3.
Instituțiile trebuie să deducă din
elementele de rangul 1 valoarea reziduală a imobilizărilor
necorporale menționate la articolul 33 alineatul (1) litera (b).
4.
Valoarea reziduală a creanțelor privind
impozitul amânat, menționate la articolul 33 alineatul (1) litera (c), nu
poate fi dedusă și beneficiază de o pondere de risc de 0 %.
5.
Suma reziduală a elementelor menționate
la articolul 33 alineatul (1) litera (d) este dedusă jumătate din
elementele de rangul 1 și jumătate din elementele de rangul 2;
6.
Valoarea reziduală a activelor unui fond de
pensii definit, menționate la articolul 33 alineatul (1) litera (e), nu
poate fi dedusă din niciun element al fondurilor proprii și trebuie
să fie inclusă în elementele de capital comun rangul 1 în măsura
în care valoarea respectivă ar fi fost recunoscută ca fonduri proprii
de bază conform măsurilor de transpunere la nivel național a
articolului 57 literele (a) - (c bis) din Directiva 2006/48/CE .
7.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele dispoziții în cazul sumei reziduale a deținerilor de
instrumente proprii de capital comun de rangul 1, menționate la articolul 33
alineatul (1) litera (f):
(a)
valoarea deținerilor directe este
dedusă din elementele de rangul 1;
(b)
valoarea deținerilor indirecte, inclusiv
instrumentele proprii de capital comun de rangul 1 pe care o instituție ar
putea fi obligată să le achiziționeze în virtutea unei
obligații contractuale existente sau contingente, nu este dedusă
și face obiectul unei ponderi de risc în conformitate cu partea a treia titlul
II capitolul 2 sau 3 și al cerințelor prevăzute în partea a
treia titlul IV, după caz.
8.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele dispoziții în cazul sumei reziduale a deținerilor de
instrumente de capital comun de rangul 1 ale unei entități relevante
în cazul în care instituția și entitatea menționată la
articolul 33 alineatul (1) litera (g) au dețineri reciproce:
(c)
în cazul în care o instituție nu are o
investiție semnificativă în respectiva entitate relevantă,
valoarea deținerilor sale de instrumente de capital comun de rangul 1 ale
respectivei entități este tratată ca încadrându-se la articolul 33
alineatul (1) litera (h);
(d)
în cazul în care o instituție are o
investiție semnificativă în respectiva entitate relevantă,
valoarea deținerilor sale de instrumente de capital comun de rangul 1 ale
respectivei entități este tratată ca încadrându-se la articolul 33
alineatul (1) litera (i).
9.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele dispoziții în cazul valorilor reziduale ale elementelor
menționate la articolul 33 alineatul (1) litera (h):
(a)
valorile care trebuie deduse și care se
referă la dețineri directe sunt deduse jumătate din elementele
de rangul 1 și jumătate din elementele de rangul 2;
(b)
valorile care se referă la dețineri
indirecte nu sunt deduse și fac obiectul unei ponderi de risc în conformitate
cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3 și al cerințelor
prevăzute în partea a treia titlul IV, după caz;
10.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele dispoziții în cazul valorilor reziduale ale elementelor
menționate la articolul 33 alineatul (1) litera (i):
(a)
valorile care trebuie deduse și care se
referă la dețineri directe sunt deduse jumătate din elementele
de rangul 1 și jumătate din elementele de nivel 2;
(b)
valorile care se referă la dețineri
indirecte nu sunt deduse și fac obiectul unei ponderi de risc în
conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3 și al
cerințelor prevăzute în partea a treia titlul IV, după caz;
Subsecțiunea 2
Deduceri din elementele suplimentare de rangul 1
Articolul 454
Deduceri din elementele suplimentare de rangul 1
Prin
derogare de la articolul 53, în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017,
se aplică următoarele dispoziții:
(a)          instituțiile trebuie să
deducă din elementele suplimentare de rangul 1 procentul aplicabil,
specificat la articolul 458, din sumele care trebuie deduse conform articolului
53;
(b)          instituțiile trebuie să
aplice cerințele prevăzute la articolul 455 valorilor reziduale ale
elementelor care trebuie deduse conform articolului 53.
Articolul 455
Elemente nededuse din elementele suplimentare de rangul 1
1.
Prin derogare de la articolul 53, în perioada 1
ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, cerințele prevăzute în prezentul
articol se aplică valorilor reziduale menționate la articolul 454
litera (b).
2.
Instituțiile trebuie să aplice următoarele
dispoziții în cazul valorii reziduale a elementelor menționate la
articolul 53 litera (a):
(a)
instrumentele proprii suplimentare de rangul 1
deținute direct care sunt acțiuni sunt deduse din elementele de
rangul 1 la valoarea contabilă;
(b)
instrumentele proprii suplimentare de rangul 1
deținute direct care nu sunt acțiuni nu sunt deduse și sunt
ponderate la risc în conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3
și fac obiectul cerințelor de la partea a treia titlul IV, după
caz;
(c)
instrumentele proprii suplimentare de rangul 1
deținute indirect, inclusiv instrumentele proprii suplimentare de rangul 1
pe care o instituție ar putea fi obligată să le
achiziționeze în virtutea unei obligații contractuale existente sau
contingente, nu sunt deduse și sunt ponderate la risc în conformitate cu
partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3 și fac obiectul cerințelor
prevăzute în partea a treia titlul IV, după caz.
3.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele cerințe valorii reziduale a elementelor menționate la
articolul 53 litera (b):
(a)
în cazul în care o instituție nu are o
investiție semnificativă într-o entitate relevantă la care
deține participații reciproce, valoarea instrumentelor suplimentare
de rangul 1 ale respectivei entități, pe care le deține în mod direct
sau indirect, este tratată ca încadrându-se la articolul 53 litera (c);
(b)
în cazul în care o instituție are o
investiție semnificativă într-o entitate relevantă la care
deține participații reciproce, valoarea instrumentelor suplimentare
de rangul 1 ale respectivei entități, pe care le deține în mod
direct sau indirect, este tratată ca încadrându-se la articolul 53 litera
(d);
4.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele cerințe valorii reziduale a elementelor menționate
la articolul 53 literele (c) și (d):
(a)
valoarea legată de deținerile directe
care trebuie dedusă în conformitate cu articolul 53 literele (c) și
(d) este dedusă jumătate din elementele de rangul 1 și
jumătate din elementele de rangul 2;
(b)
valoarea legată de deținerile indirecte
care trebuie dedusă în conformitate cu articolul 53 literele (c) și
(d) nu este dedusă și face obiectul unei ponderi de risc în
conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3 și al
cerințelor de la partea a treia titlul IV, după caz.
Subsecțiunea
3
Deduceri din elementele de rangul 2
Articolul 456
Deduceri din elementele de rangul 2
1.
Prin derogare de la articolul 63, în perioada 1
ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, se aplică următoarele
dispoziții:
(a)
instituțiile trebuie să deducă
din elementele de rangul 2 procentul aplicabil, specificat la articolul 458,
din sumele care trebuie deduse în conformitate cu articolul 63;
(b)
Instituțiile trebuie să aplice
cerințele prevăzute la articolul 457 valorilor reziduale care trebuie
deduse conform articolului 63.
Articolul 457
Deduceri din elementele de rangul 2
1.
Prin derogare de la articolul 63, în perioada 1
ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, cerințele prevăzute în prezentul
articol se aplică valorilor reziduale menționate la articolul 456
litera (b).
2.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele cerințe valorii reziduale a elementelor menționate
la articolul 63 litera (a):
(a)
instrumentele proprii de rangul 2 deținute
direct care sunt acțiuni sunt deduse din elementele de rangul 2 la
valoarea contabilă;
(b)
instrumentele proprii de rangul 2 deținute
direct care nu sunt acțiuni nu sunt deduse și sunt ponderate la risc
în conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3 și fac
obiectul cerințelor de la partea a treia titlul IV, după caz;
(c)
instrumentele proprii de rangul 2 deținute
indirect, inclusiv instrumentele proprii de rangul 2 pe care o instituție
ar putea fi obligată să le achiziționeze în virtutea unei
obligații contractuale existente sau contingente, nu sunt deduse și
sunt ponderate la risc în conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2
sau 3 și fac obiectul cerințelor prevăzute în partea a treia
titlul IV, după caz.
3.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele cerințe valorii reziduale a elementelor menționate
la articolul 63 litera (b):
(a)
în cazul în care o instituție nu are o
investiție semnificativă într-o entitate relevantă la care
deține participații reciproce, valoarea instrumentelor de rangul 2
ale respectivei entități, pe care le deține în mod direct sau
indirect, este tratată ca încadrându-se la articolul 63 litera (c);
(b)
în cazul în care o instituție are o
investiție semnificativă într-o entitate relevantă la care
deține participații reciproce, valoarea instrumentelor de rangul 2
ale respectivei entități, pe care le deține în mod direct sau
indirect, este tratată ca încadrându-se la articolul 63 litera (d);
4.
Instituțiile trebuie să aplice
următoarele cerințe valorii reziduale a elementelor menționate
la articolul 63 literele (c) și (d):
(a)
valoarea legată de deținerile directe
care trebuie dedusă în conformitate cu articolul 63 literele (c) și
(d) este dedusă jumătate din elementele de rangul 1 și
jumătate din elementele de rangul 2;
(b)
valoarea legată de deținerile
indirecte care trebuie dedusă în conformitate cu articolul 63 literele (c)
și (d) nu este dedusă și face obiectul unei ponderi de risc în
conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 sau 3 și al
cerințelor prevăzute în partea a treia titlul IV, după caz.
Subsecțiunea
4
Procente aplicabile deducerii
Articolul 458
Procente aplicabile deducerii din elementele de capital comun de rangul 1,
elementele suplimentare de rangul 1 și elementele de rangul 2
1.
Procentul aplicabil în sensul articolului 451
alineatul (1) literele (a) și (c), al articolului 454 litera (a) și
al articolului 456 litera (a) se încadrează în următoarele intervale:

(a)     0 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2013
- 31 decembrie 2013;
(b)     20 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2014
- 31 decembrie 2014;
(c)     40 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2015
- 31 decembrie 2015;
(d)     60 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2016
- 31 decembrie 2016;
(e)     80 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2017
- 31 decembrie 2017.
2.
Autoritățile competente:
(a)
determină procentul aplicabil din
intervalele specificate la alineatul (1) pentru fiecare dintre
următoarele:
(i)      elementele menționate la articolul 33
alineatul (1) literele (a) - (h), cu excepția creanțelor privind
impozitul amânat care se bazează pe profitabilitatea viitoare și
decurg din diferențele temporare;
(ii)      creanțele privind impozitul amânat
care se bazează pe profitabilitatea viitoare și decurg din
diferențele temporare, precum și elementele menționate la
articolul 33 alineatul (1) litera (i);
(iii)     elementele menționate la articolul
53 literele (a) - (d);
(iv)     elementele menționate la articolul 63
literele (a) - (d);
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
Secțiunea 4
Interese minoritare și instrumente suplimentare de rangul 1 și rangul
2 emise de filiale
Articolul 459
Recunoașterea în capitalul comun consolidat de rangul 1 a instrumentelor
și a elementelor care nu se califică drept interese minoritare
1.
Prin derogare de la dispozițiile
părții a doua titlul III, în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017,
autoritățile competente hotărăsc, în conformitate cu
alineatele (2) și (3), cu privire la recunoașterea în fondurile
proprii consolidate a elementelor care s-ar califica drept rezerve consolidate
conform măsurilor de transpunere la nivel național, în conformitate
cu articolul 65 din Directiva 2006/48/CE, și care nu se califică
drept capital comun consolidat de rangul 1 din oricare dintre motivele de mai
jos:
(a)
instrumentul nu se califică drept
instrument de capital comun de rangul 1 și, drept urmare, rezultatul
raportat aferent și conturile de prime de emisiune nu se califică
drept elemente de capital comun consolidat de rangul 1;
(b)
ca urmare a articolului 76 alineatul (2);
(c)
deoarece filiala nu este o instituție sau o
entitate care, în virtutea legislației naționale aplicabile, să
facă obiectul cerințelor prezentului regulament și ale
Directivei [inserat de OP];
(d)
deoarece filiala nu este inclusă integral
în consolidare în conformitate cu partea întâi titlul II capitolul 2.
2.
Procentul aplicabil din
elementele menționate la alineatul (1) care s-ar fi calificat drept rezerve consolidate conform măsurilor de transpunere la nivel
național a articolului 65 din Directiva 2006/48/CE se califică drept
capital comun consolidat de rangul 1.
3.
În sensul alineatului (2), procentele aplicabile se
încadrează în următoarele intervale:
(a)
0 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2013 - 31
decembrie 2013;
(b)
0 % - 80 % în perioada 1 ianuarie 2014 - 31
decembrie 2014;
(c)
0 % - 60 % în perioada 1 ianuarie 2015 - 31
decembrie 2015;
(d)
0 % - 40 % în perioada 1 ianuarie 2016 - 31
decembrie 2016;
(e)
0 % - 20% în perioada 1 ianuarie 2017 - 31
decembrie 2017.
4.
Autoritățile competente:
(a)
determină procentul aplicabil din
intervalele specificate la alineatul (3);
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
Articolul 460
Recunoașterea în fondurile proprii consolidate a intereselor minoritare
și a capitalului suplimentar de rangul 1 și a capitalului de rangul 2
eligibil
1.
Prin derogare de la articolul 79 litera (b),
articolul 80 litera (b) și articolul 82 litera (b), în perioada 1 ianuarie
2013 - 31 decembrie 2017, procentele menționate la aceste articole se
înmulțesc cu un factor aplicabil.
2.
În sensul alineatului (1), factorul aplicabil se
încadrează în următoarele intervale:
(a)
0 - 1 în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2013;
(b)
0,2 - 1 în perioada 1 ianuarie 2014 - 31 decembrie 2014;
(c)
0,4 - 1 în perioada 1 ianuarie 2015 - 31 decembrie 2015;
(d)
0,6 - 1 în perioada 1 ianuarie 2016 - 31 decembrie 2016;
și
(e)
(e)      0,8 - 1 în perioada 1 ianuarie 2017 - 31
decembrie 2017.
3.
Autoritățile competente:
(a)
determină valoarea factorului aplicabil din
intervalele specificate la alineatul (2);
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
Secțiunea 5
Deduceri și filtre suplimentare
Articolul 461
Deduceri și filtre suplimentare
1.
Prin derogare de la articolele 29 – 33, 53 și 63,
în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, instituțiile trebuie
să efectueze ajustări pentru a include în elementele de capital comun
de rangul 1, elementele de rangul 1, elementele de rangul 2 sau elementele de
fonduri proprii, ori pentru a deduce din aceste elemente, procentul aplicabil
din filtrele sau deducerile prevăzute în măsurile de transpunere la
nivel național a articolelor 57 și 66 din Directiva 2006/48/CE
și a articolelor 13 și 16 din Directiva 2006/49/CE, și care nu
sunt necesare în conformitate cu partea a doua.
2.
În sensul alineatului (1), procentul aplicabil se
încadrează în următoarele intervale:
(a)
0 % - 100 % în perioada 1 ianuarie 2013 - 31
decembrie 2013;
(b)
0 % - 80 % în perioada 1 ianuarie 2014 - 31
decembrie 2014;
(c)
0 % - 60 % în perioada 1 ianuarie 2015 - 31
decembrie 2015;
(d)
0 % - 40 % în perioada 1 ianuarie 2016 - 31
decembrie 2016; și
(e)
0 % - 20 % în perioada 1 ianuarie 2017 - 31
decembrie 2017.
3.
Pentru fiecare filtru sau deducere
menționată la alineatul (1), autoritățile competente:
(a)
determină procentele aplicabile din
intervalele specificate la alineatul (2);
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
4.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza condițiile pe baza cărora
autoritățile competente stabilesc dacă ajustările efectuate
la fondurile proprii, sau la elemente ale acestora, în conformitate cu
măsurile de transpunere la nivel național a Directivei 2006/48/CE
și a Directivei 2006/49/CE, care nu sunt incluse în partea a doua, trebuie
să fie efectuate, în sensul prezentului articol, la elementele de capital
comun de rangul 1, elementele suplimentare de rangul 1, elementele de rangul 1,
elementele de rangul 2 sau fondurile proprii.
ABE prezintă Comisiei aceste proiecte de
standarde tehnice de reglementare până la 1 ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei competența de a
adopta standardele tehnice de reglementare menționate la primul paragraf,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 10-14 din
Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Capitolul 2
Menținerea drepturilor obținute în materie de instrumente de capital
Secțiunea 1
Instrumentele care constituie ajutor de stat
Articolul 462
Menținerea drepturilor obținute în materie de instrumente care
constituie ajutor de stat
1.
Prin derogare de la articolele 24 - 27, 48, 49, 59
și 60, în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, prezentul articol
se aplică instrumentelor de capital, în cazul în care sunt îndeplinite
următoarele condiții:
(a)
instrumentele au fost emise înainte de 20 iulie 2011;
(b)
instrumentele constituie ajutor de stat;
(c)
Comisia a considerat instrumentele ca fiind
compatibile cu principiile pieței interne în temeiul articolului 107 din
TFUE.
2.
Instrumentele care s-au calificat în conformitate cu măsurile de transpunere
la nivel național a articolului 57 litera (a)
din Directiva 2006/48/CE se califică drept instrumente de capital comun de
rangul 1, chiar dacă:
(a)
condițiile prevăzute la articolul 26
nu sunt îndeplinite;
(b)
instrumentele au fost emise de o societate
menționată la articolul 25, iar condițiile prevăzute la
articolul 26 sau articolul 27, după caz, nu sunt îndeplinite.
3.
Instrumentele care s-au calificat în conformitate
cu măsurile de transpunere la nivel național a articolului 57 litera
(a) și a articolului 66 alineatul (1) din Directiva 2006/48/CE se
califică drept instrumente de capital suplimentar de rangul 1, chiar
dacă condițiile prevăzute la articolul 49 alineatul (1) nu sunt
îndeplinite.
4.
Elementele care s-au calificat în conformitate cu
măsurile de transpunere la nivel național a articolului 57 literele
(f), (g) sau (h) și a articolului 66 alineatul (1) din Directiva 2006/48/CE
se califică drept instrumente de rangul 2, chiar dacă elementele nu
sunt menționate la articolul 59 și chiar dacă condițiile
prevăzute la articolul 60 nu sunt îndeplinite.
Secțiunea 2
Instrumente care nu constituie ajutor de stat
Subsecțiunea
1
Menținerea drepturilor obținute în materie de eligibilitate și
limite
Articolul 463
Eligibilitate pentru menținerea drepturilor obținute în materie de
elemente care s-au calificat drept fonduri proprii conform măsurilor de
transpunere la nivel național a Directivei 2006/48/CE
1.
Prezentul articol se aplică numai
instrumentelor care au fost emise înainte de 20 iulie 2011 și nu fac parte
dintre instrumentele menționate la articolul 462 alineatul (1).
2.
Prin derogare de la articolele 24 - 27, 48, 49, 59
și 60, prezentul articol se aplică în perioada 1 ianuarie 2013 - 31
decembrie 2021.
3.
Sub rezerva limitei prevăzute la articolul 464
alineatul (2), capitalul, în sensul articolului 22 din Directiva 86/365/CE,
și conturile de prime de emisiune aferente care s-au calificat drept
fonduri proprii de bază conform măsurilor de transpunere la nivel
național a articolului 57 litera (a) din Directiva 2006/48/CE se
califică drept elemente de capital comun de rangul 1, chiar dacă
respectivul capital nu îndeplinește condițiile prevăzute la
articolul 262 sau la articolul 27, după cum este cazul.
4.
Sub rezerva limitei prevăzute la articolul 464
alineatul (3), instrumentele și conturile de prime de emisiune aferente
care s-au calificat ca fonduri proprii de bază conform măsurilor de
transpunere la nivel național a articolului 57 litera (c bis) și a
articolului 154 alineatele (8) și (9) din Directiva 2006/48/CE se
califică drept elemente suplimentare de rangul 1, chiar dacă
condițiile prevăzute la articolul 49 nu sunt îndeplinite.
5.
Sub rezerva limitelor prevăzute la articolul 464
alineatul (4), elementele și conturile de prime de emisiune aferente care
s-au calificat conform măsurilor de transpunere la nivel național a
articolului 57 literele (f), (g) și (h) din Directiva 2006/48/CE se
califică drept elemente de rangul 2, chiar dacă elementele respective
nu au fost incluse la articolul 59 și chiar dacă condițiile
prevăzute la articolul 60 nu sunt îndeplinite.
Articolul 464
Limitele menținerii drepturilor obținute pentru elementele din cadrul
elementelor de capital comun de rangul 1, al elementelor suplimentare de rangul
1 și al elementelor de rangul 2
1.
În perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021,
măsura în care instrumentele menționate la articolul 463 se
calificată drept fonduri proprii se limitează în conformitate cu
prezentul articol.
2.
Valoarea elementelor menționate la articolul 463
alineatul (3) care se califică drept elemente de capital comun de rangul 1
se limitează la procentul aplicabil din suma valorilor specificate la
literele (a) și (b):
(a)
valoarea nominală a capitalului
menționat la articolul 463 alineatul (3), aflat în circulație la data
de 31 decembrie 2012;
(b)
conturile de prime de emisiune aferente
elementelor menționate la litera (a).
3.
Valoarea elementelor menționate la articolul 463
alineatul (4) care se califică drept elemente suplimentare de rangul 1 se
limitează la procentul aplicabil înmulțit cu rezultatul scăderii
sumei valorilor specificate la literele (c) - (f) din suma valorilor specificate
la literele (a) și (b):
(a)
valoarea nominală a instrumentelor
menționate la articolul 463 alineatul (4), rămase în circulație
la data de 31 decembrie 2012;
(b)
conturile de prime de emisiune aferente
instrumentelor menționate la litera (a);
(c)
valoarea instrumentelor menționate la
articolul 463 alineatul (4) care la 31 decembrie 2012 depășeau
limitele prevăzute în măsurile de transpunere la nivel național
a articolului 66 alineatul (1) litera (a) și a articolului 66 alineatul (1
bis) din Directiva 2006/48/CE;
(d)
conturile de prime de emisiune aferente
instrumentelor menționate la litera (c);
(e)
valoarea nominală a instrumentelor
menționate la articolul 463 alineatul (4), aflate în circulație la
data de 31 decembrie 2012, dar care nu se califică drept instrumente
suplimentare de rangul 1 în conformitate cu articolului 467 alineatul (4);
(f)
conturile de prime de emisiune aferente
instrumentelor menționate la litera (e).
4.
Valoarea elementelor menționate la articolul 463
alineatul (5) care se califică drept elemente de rangul 2 se
limitează la procentul aplicabil din rezultatul scăderii sumei
valorilor specificate la literele (e) - (h) din suma valorilor specificate la
literele (a) - (d):
(a)
valoarea nominală a instrumentelor
menționate la articolul 463 alineatul (5), rămase în circulație
la data de 31 decembrie 2012;
(b)
conturile de prime de emisiune aferente
instrumentelor menționate la litera (a);
(c)
valoarea nominală a capitalului din
împrumuturi subordonate, rămas în circulație la data de 31 decembrie,
redusă cu valoarea prevăzută în măsurile de transpunere la
nivel național a articolului 64 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2006/48/CE;
(d)
valoarea nominală a elementelor
menționate la articolul 463 alineatul (5), altele decât capitalul din
împrumuturi subordonate și instrumentele menționate în prezentul
alineat la literele (a) și (c), care se află în circulație la
data de 31 decembrie 2012;
(e)
valoarea nominală a instrumentelor și
a elementelor menționate la articolul 463 alineatul (5), aflate în
circulație la data de 31 decembrie 2012, care depășeau limitele
prevăzute în măsurile de transpunere la nivel național a
articolului 66 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/48/CE;
(f)
conturile de prime de emisiune aferente
instrumentelor menționate la litera (e);
(g)
valoarea nominală a instrumentelor
menționate la articolul 463 alineatul (5), aflate în circulație la
data de 31 decembrie 2012, care nu se califică drept elemente de rangul 2
conform articolului 468 alineatul (4);
(h)
conturile de prime de emisiune aferente
instrumentelor menționate la litera (g).
5.
În sensul prezentului articol, procentele
aplicabile menționate la alineatele (2) - (4) se încadrează în
următoarele intervale:
(a)
0 % - 90 % în perioada 1 ianuarie 2013 - 31
decembrie 2013;
(b)
0 % - 80 % în perioada 1 ianuarie 2014 - 31 decembrie
2014;
(c)
0 % - 70 % în perioada 1 ianuarie 2015 - 31
decembrie 2015;
(d)
0 % - 60 % în perioada 1 ianuarie 2016 - 31
decembrie 2016;
(e)
0 % - 50 % în perioada 1 ianuarie 2017 - 31
decembrie 2017;
(f)
0 % - 40 % în perioada 1 ianuarie 2018 - 31
decembrie 2018;
(g)
0 % - 30 % în perioada 1 ianuarie 2019 - 31
decembrie 2019;
(h)
0 % - 20 % în perioada 1 ianuarie 2020 - 31
decembrie 2020;
(i)
0 % - 10 % în perioada 1 ianuarie 2021 - 31
decembrie 2021.
6.
Autoritățile competente:
(a)
determină procentele aplicabile din
intervalele specificate la alineatul (5);
(b)
publică deciziile luate în conformitate cu
litera (a).
Articolul 465
Alte elemente de fonduri proprii neeligibile ca elemente de capital comun de
rangul 1 sau ca elemente suplimentare de rangul 1 în virtutea clauzei de menținere
a drepturilor obținute
1.
Prin derogare de la articolele 48, 49, 59 și 60,
în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021, instituțiile pot trata ca
elemente vizate la articolul 463 alineatul (4) capitalul și conturile de
prime de emisiune aferente menționate la articolul 463 alineatul (3), care
sunt excluse din elementele de capital comun de rangul 1 deoarece
depășesc procentul aplicabil specificat la articolul 464 alineatul (2),
în măsura în care includerea capitalului respectiv și a conturilor de
prime de emisiune aferente nu duce la depășirea limitei procentului
aplicabil menționată la articolul 464 alineatul (3).
2.
Prin derogare de la articolele 48, 49, 59 și 60,
în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021, instituțiile pot trata
următoarele ca elemente vizate la articolul 463 alineatul (5), în
măsura în care includerea acestora nu duce la depășirea limitei
procentului aplicabil menționată la articolul 464 alineatul (4):
(a)
capitalul și conturile de prime de emisiune
aferente, menționate la articolul 463 alineatul (3) care sunt excluse din
elementele de capital comun de rangul 1 deoarece depășesc procentul
aplicabil specificat la articolul 464 alineatul (2);
(b)
instrumentele și conturile de prime de
emisiune aferente, menționate la articolul 463 alineatul (4), care
depășesc procentul aplicabil menționat la articolul 464
alineatul (3).
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza condițiile în care instrumentele de
fonduri proprii menționate la alineatele (1) și (2) pot fi tratate ca
elemente care se încadrează la articolul 464 alineatul (4) sau 464
alineatul (5) în perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021.
ABE prezintă
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până la 1
ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei
competența de a adopta standardele tehnice de reglementare menționate
la primul paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la
articolele 10-14 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 466
Amortizarea elementelor eligibile ca elemente de rangul 2 în virtutea clauzei
de menținere a drepturilor obținute
Elementele
menționate la articolul 463 alineatul (5) care se califică drept
elemente de rangul 2 conform articolului 463 alineatul (5) sau articolului 464
alineatul (2) fac obiectul cerințelor prevăzute la articolul 61.
Subsecțiunea
2
Includerea unor instrumente cu opțiune de cumpărare și stimulent
pentru răscumpărare în elementele suplimentare de rangul 1 și
elementele de rangul 2
Articolul 467
Instrumente hibride cu opțiune de cumpărare și stimulent pentru
răscumpărare
1.
Prin derogare de la articolele 48 și 49, în
perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021, instrumentele menționate la
articolul 463 alineatul (4), care s-au calificat în temeiul măsurilor de
transpunere la nivel național a articolului 57 litera (c bis) din
Directiva 2006/48/CE și care includ în termenii și condițiile
lor o opțiune de cumpărare care comportă un stimulent de
răscumpărare a acestora de către instituție, fac obiectul
cerințelor prevăzute la alineatele (2) - (7).
2.
Instrumentele se califică drept instrumente
suplimentare de rangul 1 dacă sunt îndeplinite următoarele
condiții:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare numai înainte de 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 49
sunt îndeplinite începând cu 1 ianuarie 2013.
3.
Instrumentele se califică drept instrumente
suplimentare de rangul 1 în conformitate cu articolul 463 alineatul (4), între 1
ianuarie 2013 și data scadenței lor efective, iar ulterior se
califică drept elemente suplimentare de rangul 1, fără
limitări, dacă:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare numai începând cu 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței efective a instrumentelor;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 49
sunt îndeplinite de la data scadenței efective a instrumentelor.
4.
Cu începere de la 1 ianuarie 2013, instrumentele nu
se califică drept instrumente suplimentare de rangul 1 și nu fac
obiectul articolului 463 alineatul (4), dacă sunt îndeplinite
următoarele condiții:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare între 20 iulie 2011 și 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței efective a instrumentelor;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 49
nu sunt îndeplinite de la data scadenței efective a instrumentelor.
5.
Instrumentele se califică drept instrumente
suplimentare de rangul 1 în conformitate cu articolul 463 alineatul (4), între 1
ianuarie 2013 și data scadenței lor efective, iar ulterior nu se
califică drept instrumente suplimentare de rangul 1, dacă sunt
îndeplinite următoarele condiții:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare începând cu 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței efective a instrumentelor;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 49
nu sunt îndeplinite de la data scadenței efective a instrumentelor.
6.
Instrumentele se califică drept instrumente
suplimentare de rangul 1 în conformitate cu articolul 463 alineatul (4),
dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare numai până la 20 iulie 2011;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței efective a instrumentelor;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 49
nu au fost îndeplinite de la data scadenței efective a instrumentelor.
Articolul 468
Elemente de rangul 2 cu stimulent pentru răscumpărare
1.
Prin derogare de la articolele 59 și 60, în
perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021, elementele menționate la
articolul 463 alineatul (5), care s-au calificat în temeiul măsurilor de
transpunere la nivel național a articolului 57 literele (f), (g) sau (h)
din Directiva 2006/48/CE și care includ în termenii și
condițiile lor o opțiune de cumpărare care comportă un
stimulent de răscumpărare a acestora de către instituție,
fac obiectul cerințelor prevăzute la alineatele (2) - (7).
2.
Elementele se califică drept instrumente de
rangul 2 dacă:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru răscumpărare
numai înainte de 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 60
sunt îndeplinite începând cu 1 ianuarie 2013.
3.
Între 1 ianuarie 2013 și data scadenței
lor efective, elementele se califică drept elemente de rangul 2 în
conformitate cu articolul 463 alineatul (5) , iar ulterior se califică
drept elemente de rangul 2 fără limitări, dacă sunt
îndeplinite următoarele condiții:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare numai începând cu 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței efective a elementelor;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 60
sunt îndeplinite de la data scadenței efective a elementelor.
4.
De la 1 ianuarie 2013, elementele nu se
califică drept elemente de rangul 2 dacă sunt îndeplinite
următoarele condiții:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare doar între 20 iulie 2011 și 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței efective a elementelor;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 60
nu sunt îndeplinite de la data scadenței efective a elementelor.
5.
Între 1 ianuarie 2013 și data scadenței
lor efective, elementele se califică drept elemente de rangul 2 în
conformitate cu articolul 463 alineatul (5), iar ulterior nu se califică
drept elemente de rangul 2, dacă:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare începând cu 1 ianuarie 2013;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței lor efective;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 60
nu sunt îndeplinite de la data scadenței efective a elementelor.
6.
Elementele se califică drept elemente de rangul
2 în conformitate cu articolul 463 alineatul (5) dacă:
(a)
instituția a avut posibilitatea să
exercite o opțiune de cumpărare cu stimulent pentru
răscumpărare numai până la 20 iulie 2011;
(b)
instituția nu a exercitat opțiunea de
cumpărare la data scadenței efective a elementelor;
(c)
condițiile prevăzute la articolul 60
nu sunt îndeplinite de la data scadenței efective a elementelor.
Articolul 469
Scadență efectivă
În sensul articolelor 467 și 468,
scadența efectivă se determină după cum urmează:
(a)
pentru elementele menționate la alineatele
(3) și (5) din articolele respective, aceasta este data primei
opțiuni de cumpărare cu stimulent pentru răscumpărare
exercitabilă începând cu 1 ianuarie 2013;
(b)
pentru elementele menționate la alineatul (4)
din articolele respective, aceasta este data primei opțiuni de
cumpărare cu stimulent pentru răscumpărare exercitabilă
între 20 iulie 2011 și 1 ianuarie 2013;
(c)
pentru elementele menționate la alineatul (6)
din articolele respective, aceasta este data primei opțiuni de
cumpărare cu stimulent pentru răscumpărare exercitabilă
înainte de 20 iulie 2011.
Capitolul 3
Dispoziții tranzitorii privind publicarea situației fondurilor
proprii
Articolul 470
Publicarea situației fondurilor proprii
1.
Instituțiile aplică prezentul articol în
perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021.
2.
În perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2015,
instituțiile fac publice informații privind măsura în care
nivelul capitalului comun de rangul 1 și al capitalului de rangul 1
depășește cerințele stabilite în articolul 448.
3.
În perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017,
instituțiile fac publice următoarele informații suplimentare cu
privire la fondurile proprii:
(a)
natura și efectul deducerilor și
filtrelor individuale aplicate în conformitate cu articolele 449 - 452, 454, 456
și 459 asupra capitalului comun de rangul 1, asupra capitalului
suplimentar de rangul 1, asupra capitalului de rangul 2 și asupra
fondurilor proprii;
(b)
valorile intereselor minoritare și ale
instrumentelor suplimentare de rangul 1 și instrumentelor de rangul 2,
precum și ale rezultatului reportat aferent și ale conturilor de
prime de emisiune, emise de filiale care sunt incluse în capitalul comun de
rangul 1, capitalul suplimentar de rangul 1, capitalul de rangul 2 și
fondurile proprii consolidate , în conformitate cu capitolul 1 secțiunea 4;

(c)
efectul deducerilor și filtrelor
individuale aplicate în conformitate cu articolul 461 asupra capitalului comun
de rangul 1, asupra capitalului suplimentar de rangul 1, asupra capitalului de
rangul 2 și asupra fondurilor proprii;
(d)
natura și valoarea elementelor care se
califică drept elemente de capital comun de rangul 1, elemente de rangul 1
și elemente de rangul 2 în virtutea aplicării derogărilor
prevăzute la capitolul 2 secțiunea 2.
4.
În perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021,
instituțiile fac publică valoarea instrumentelor care se
califică drept instrumente de capital comun de rangul 1, instrumente
suplimentare de rangul 1 și instrumente de rangul 2 în virtutea
aplicării articolului 463.
Capitolul 4
Expuneri mari, cerințe de fonduri proprii, efect de
levier și pragul Basel I
Articolul 471
Dispoziții tranzitorii pentru expunerile mari
1.
Dispozițiile privind expunerile mari
prevăzute la articolele 376 - 392 nu se aplică societăților
de investiții a căror activitate principală constă exclusiv
în prestarea de servicii de investiții sau de activități legate
de instrumentele financiare prevăzute la secțiunea C punctele 5, 6, 7,
9 și 10 din anexa I la Directiva 2004/39/CE și cărora Directiva 93/22/CEE
nu li s-a aplicat la 31 decembrie 2006. Această scutire este
valabilă până la 31 decembrie 2014 sau până la data
intrării în vigoare a oricăror amendamente în temeiul alineatului (2),
luându-se în considerare data cea mai apropiată.
2.
Până la 31 decembrie 2014, pe baza
consultărilor publice și având în vedere discuțiile cu
autoritățile competente, Comisia informează Parlamentul și
Consiliul cu privire la:
(a)     un regim adecvat pentru supravegherea
prudențială a societăților de investiții a căror
activitate principală constă exclusiv în prestarea de servicii de
investiții sau în activități legate de instrumente financiare
derivate pe mărfuri sau contracte de instrumente financiare derivate
prevăzute la secțiunea C punctele 5, 6, 7, 9 și 10 din anexa I
la Directiva 2004/39/CE;
(b)     oportunitatea modificării Directivei
2004/39/CE pentru a crea o categorie suplimentară de societăți
de investiții a căror activitate principală constă exclusiv
în prestarea de servicii de investiții sau de activități legate
de instrumentele financiare prevăzute la secțiunea C punctele 5, 6, 7,
9 și 10 din anexa I la Directiva 2004/39/CE privind aprovizionarea cu
energie.
Pe
baza acestui raport, Comisia poate prezenta propuneri de modificare a
prezentului regulament.
Articolul 472
 Cerințe de fonduri proprii conform abordării bazate pe modele
interne de rating
1.
Prin derogare de la partea a treia capitolul 3,
până la 31 decembrie 2017, autoritățile competente pot excepta
de la tratamentul bazat pe modele interne de rating anumite categorii de
expuneri din titluri de capital deținute la 31 decembrie 2007 de
instituții și de filiale din UE ale instituțiilor din statul
membru respectiv. Autoritatea competentă publică categoriile de
expuneri din titluri de capital care beneficiază de acest tratament în
conformitate cu articolul 133 din Directiva [introdus de OP].
Poziția care face obiectul scutirii se
măsoară în număr de acțiuni deținute la 31 decembrie 2007,
la care se adaugă orice acțiune suplimentară rezultată
direct din deținerea participațiilor respective, cu condiția ca
aceste acțiuni să nu mărească cota parte de proprietate
dintr-o societate de portofoliu.
În cazul în care o achiziție
mărește cota parte de proprietate dintr-o anumită
participație, partea în exces nu beneficiază de scutirea în
cauză. Scutirea nu se aplică nici în cazul participațiilor care
au făcut inițial obiectul scutirii, dar care au fost vândute și
apoi răscumpărate.
Expunerile din titluri de capital care intră
sub incidența acestei dispoziții fac obiectul cerințelor de
capital calculate în conformitate cu abordarea standardizată în temeiul
părții a treia titlul II capitolul 2 și al cerințelor
prevăzute în partea a treia titlul IV, după caz.
Autoritățile competente notifică
Comisia și ABE cu privire la punerea în aplicare a prezentului alineat.
2.
Până la 31 decembrie 2015, pentru
calcularea valorii ponderate la risc a expunerilor în sensul articolului 109
alineatul (4), se aplică, în cazul expunerilor față de
administrațiile centrale sau băncile centrale din statele membre,
denominate și finanțate în moneda națională a oricărui
stat membru, aceeași pondere de risc care s-ar aplica expunerilor
denominate și finanțate în moneda lor națională.
3.
ABE elaborează proiecte de standarde tehnice
de reglementare pentru a preciza condițiile pe baza cărora statele
membre pot acorda scutirea prevăzută la alineatul (1).
ABE prezintă
Comisiei aceste proiecte de standarde tehnice de reglementare până la 1
ianuarie 2013.
Se deleagă Comisiei
competența de a adopta standardele tehnice de reglementare menționate
la primul paragraf, în conformitate cu procedura prevăzută la
articolele 10-14 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
Articolul 473
 Cerințe de fonduri proprii pentru obligațiunile garantate
1.
Până la 31 decembrie 2014, limita de 10 %
pentru unitățile cu rang prioritar emise de organisme franceze „Fonds
Communs de Créances” sau de organisme echivalente de securitizare
prevăzute la articolul 124 literele (d) și (e) nu se aplică
dacă:
(a)     expunerile securitizate din
proprietăți imobiliare locative sau comerciale provin de la un membru
din același grup consolidat din care face parte și emitentul
obligațiunilor garantate sau de la o entitate afiliată la
același organ central la care este afiliat și emitentul de
obligațiuni garantate; apartenența sau afilierea la un grup comun se
stabilește în momentul în care unitățile cu rang prioritar sunt
constituite ca garanție reală pentru obligațiunile garantate;
(b)     un membru al aceluiași grup
consolidat din care face parte și emitentul obligațiunilor garantate
sau o entitate afiliată la același organ central la care este afiliat
și emitentul obligațiunilor garantate își asumă totalitatea
tranșei de primă pierdere ce acoperă respectivele
unități cu rang prioritar.
2.
Până la 1 ianuarie 2013, Comisia
analizează oportunitatea derogării prevăzute la alineatul (1)
și, după caz, oportunitatea aplicării unui tratament similar în
cazul altor forme de obligațiuni garantate. În urma analizei, Comisia
poate, dacă este cazul, să adopte acte delegate în conformitate cu
articolul 445 pentru a permanentiza respectiva derogare sau să prezinte
propuneri legislative de extindere a derogării la alte forme de
obligațiuni garantate.
3.
Până la 31 decembrie 2014, în sensul
articolului 124 alineatul (1) litera (c), expunerile negarantate cu rang prioritar
ale instituțiilor care, înainte de intrarea în vigoare a prezentului
regulament, se calificau pentru o pondere de risc de 20 % conform
legislației naționale, trebuie considerate drept expuneri care se
califică pentru gradul 1 de calitate a creditului.
4.
Până la 31 decembrie 2014, în sensul
articolului 124 alineatul (3), expunerile negarantate cu rang prioritar ale
instituțiilor care, înainte de intrarea în vigoare a prezentului
regulament, se calificau pentru o pondere de risc de 20 % conform
legislației naționale, trebuie considerate drept expuneri care se
califică pentru o pondere de risc de 20 %.
Articolul 474
 Scutire pentru distribuitorii de mărfuri
1.
Dispozițiile privind cerințele de
capital, astfel cum sunt prevăzute în prezentul regulament, nu se aplică
societăților de investiții a căror activitate
principală constă exclusiv în prestarea de servicii de
investiții sau activități legate de instrumentele financiare
prevăzute la secțiunea C punctele 5, 6, 7, 9 și 10 din anexa I
la Directiva 2004/39/CE, și cărora nu li s-a aplicat Directiva 93/22/CEE
la 31 decembrie 2006.
Această scutire se aplică până la 31
decembrie 2014 sau până la data intrării în vigoare a oricăror
modificări în temeiul alineatelor (2) și (3), luându-se în
considerare data cea mai apropiată.
2.
Până la 31 decembrie 2014, pe baza
consultărilor publice și având în vedere discuțiile cu
autoritățile competente, Comisia informează Parlamentul și
Consiliul cu privire la:
(a)
un regim adecvat pentru supravegherea
prudențială a societăților de investiții a căror
activitate principală constă exclusiv în prestarea de servicii de
investiții sau în activități legate de instrumente financiare
derivate pe mărfuri sau contracte de instrumente financiare derivate prevăzute
la secțiunea C punctele 5, 6, 7, 9 și 10 din anexa I la Directiva 2004/39/CE;
(b)
oportunitatea modificării Directivei 2004/39/CE
pentru a crea o categorie suplimentară de societăți de
investiții a căror activitate principală constă exclusiv în
prestarea de servicii de investiții sau activități legate de
instrumentele financiare prevăzute la secțiunea C punctele 5, 6, 7, 9
și 10 din anexa I la Directiva 2004/39/CE privind aprovizionarea cu
energie (inclusiv electricitate, cărbune, gaze și petrol).
3.
Pe baza raportului menționat la alineatul (2),
Comisia poate prezenta propuneri de modificare a prezentului regulament.
Articolul 475
Efect de levier
1.
Prin derogare de la articolele 416 și 417, în
perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2021, instituțiile calculează
și raportează rata efectului de levier utilizând ambele elemente de
mai jos ca indicator de măsurare a capitalului:
(a)
capital de rangul 1;
(b)
capital de rangul 1, sub rezerva
derogărilor prevăzute la capitolele 2 și 3 din prezentul titlu.
2.
Prin derogare de la articolul 436 alineatul (1),
instituțiile pot alege să publice informațiile privind rata
efectului de levier fie pe baza uneia dintre definițiile indicatorului de
măsurare a capitalului specificate la alineatul 1 literele (a) și
(b), fie pe baza ambelor definiții. Atunci când instituțiile își
schimbă decizia cu privire la rata efectului de levier pe care o
publică, primul document publicat după o astfel de modificare trebuie
să conțină o reconciliere a informațiilor privind toate
ratele efectului de levier publicate până la momentul schimbării.
3.
Prin derogare de la articolul 416 alineatul (2), în
perioada 1 ianuarie 2013 - 31 decembrie 2017, autoritățile competente
pot permite instituțiilor să calculeze rata efectului de levier la
sfârșitul trimestrului, în cazul în care acestea consideră că
instituțiile pot să nu aibă date de o calitate suficient de
bună pentru a calcula o rată a efectului de levier ca medie
aritmetică a ratelor lunare ale efectului de levier înregistrate pe
parcursul unui trimestru.
Articolul 476
 Dispoziții tranzitorii – pragul Basel I
1.
Până la 31 decembrie 2015, instituțiile
care calculează valoarea ponderată la risc a expunerilor în
conformitate cu partea a treia, titlul II, capitolul 3, și
instituțiile care utilizează abordarea avansată de evaluare
specificată în partea a treia, titlul III, capitolul 4 pentru calculul
cerințelor de fonduri proprii destinate acoperirii riscului
operațional trebuie să îndeplinească concomitent
următoarele condiții:
(a)
să dețină fonduri proprii în
conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 1;
(b)
să respecte un indice de capital temporar
de cel puțin 6,4 %. Indicele de capital temporar este reprezentat de
fondurile proprii ale instituției exprimate ca procent al activelor
și al elementelor din afara bilanțului, ajustate la risc, astfel cum
se stabilește la anexa IV.
2.
Autoritățile competente pot, în urma
consultării cu ABE, să renunțe să aplice instituțiilor
alineatul (1) litera (b), cu condiția îndeplinirii tuturor cerințelor
legate de abordarea bazată pe modele interne de rating, prevăzută
în partea a treia, titlul II, capitolul 3, secțiunea 6, și a
criteriilor de calificare legate de utilizarea abordării avansate de
evaluare, prevăzută în partea a treia, titlul III, capitolul 4.
Titlul II
Rapoarte și analize
Articolul 477
Ciclicitatea cerințelor de capital
Comisia, în cooperare cu ABE, CERS și
statele membre, și ținând cont de contribuția Băncii
Centrale Europene, verifică periodic dacă prezentul regulament, luat
în ansamblu, împreună cu Directiva [inserat de OP], are efecte
semnificative asupra ciclului economic și analizează, în acest scop,
dacă se justifică măsuri corective. Până la 31 decembrie 2013,
ABE transmite Comisiei un raport în care să precizeze dacă și în
ce măsură este necesar ca metodologiile instituțiilor să
fie convergente în cadrul abordării bazate pe modele interne de rating în
vederea obținerii unor cerințe de capital cu un grad mai ridicat de
comparabilitate, reducând în același timp prociclicitatea.
Pe baza acestei analize și ținând
seama de contribuția Băncii Centrale Europene, Comisia
elaborează un raport bianual pe care îl transmite Parlamentului European
și Consiliului, însoțit de orice propuneri adecvate. La întocmirea
raportului sunt luate în considerare contribuțiile debitorilor și
creditorilor, în mod corespunzător.
Articolul 478
Cerințe de fonduri proprii pentru expuneri sub forma obligațiunilor
garantate
Până la 31 decembrie 2015, după ce
s-a consultat în prealabil cu ABE, Comisia transmite Parlamentului și
Consiliului un raport însoțit de orice propuneri adecvate, din care
să reiasă dacă ponderile de risc prevăzute la articolul 124
și cerințele de fonduri proprii pentru riscul specific de la
articolul 325 alineatul (5) sunt adecvate pentru toate instrumentele care se
califică pentru aceste tratamente și dacă criteriile de la
articolul 124 ar trebui să fie mai stricte.
Articolul 479
Expuneri mari
Până la 31 decembrie 2013, Comisia
efectuează o analiză și elaborează un raport privind
aplicarea articolelor 389 alineatul (1) litera (j) și 389 alineatul (2),
inclusiv oportunitatea ca exceptările de la articolul 389 alineatul (2)
să fie discreționare, și transmite Parlamentului European
și Consiliului acest raport și, dacă este cazul, o propunere
legislativă.
În ceea ce privește eventuala eliminare a
puterii discreționare la nivel național prevăzute la articolul 389
alineatul (2) litera (c) și eventuala sa aplicare la nivelul Uniunii,
analiza ține seama în special de eficiența administrării
riscurilor grupului, asigurând totodată existența unor mecanisme de
siguranță suficiente care să garanteze stabilitatea
financiară în toate statele membre în care este înregistrată o
entitate a grupului.
Articolul 480
 Nivel de aplicare
1.
Până la 31 decembrie 2013, Comisia
efectuează o analiză și elaborează un raport privind
aplicarea părții întâi, titlul II și a articolului 108
alineatele (6) și (7) și transmite Parlamentului European și
Consiliului acest raport și, dacă este cazul, o propunere
legislativă.
2.
Până la 31 decembrie 2014, Comisia
elaborează un raport din care să reiasă dacă și cum trebuie
să se aplice societăților de investiții cerința de
acoperire a necesarului de lichiditate prevăzută la articolul 401
și, după ce se consultă în prealabil cu ABE, transmite
Parlamentului European și Consiliului acest raport și, dacă este
cazul, o propunere legislativă.
Articolul 481
Cerințe de lichiditate
1.
ABE monitorizează și evaluează
rapoartele elaborate în conformitate cu articolul 403 alineatul (1), în
funcție de diversele monede și modele de afaceri. După ce s-a
consultat în prealabil cu CERS, ABE transmite Comisiei anual, primul termen
fiind 31 decembrie 2013, un raport din care să reiasă dacă
specificația cerinței generale de acoperire a necesarului de
lichiditate de la articolul 401, bazată pe criteriile de raportare a
lichidității din partea a șasea titlul II, considerată
individual sau cumulativ, ar putea avea un impact negativ semnificativ asupra
activității și profilului de risc al instituțiilor Uniunii
sau asupra piețelor financiare ori asupra economiei și asupra
activității de creditare bancară, cu un accent special pe
acordarea de credite întreprinderilor mici și mijlocii și pe
finanțarea activităților de comerț, inclusiv împrumuturi
acoperite de sistemele oficiale de asigurare a creditelor de export.
ABE va analiza în raportul său în special
caracterul adecvat al calibrării următorilor factori:
(a)     mecanismele care limitează valoarea
intrărilor de lichidități;
(b)     ieșirile în conformitate cu
articolul 410 alineatul (5);
(c)     ajustările corespunzătoare, în
sensul articolului 406, pentru activele deținute în conformitate cu
derogările prevăzute la articolul 407.
2.
Până la 31 decembrie 2013, ABE transmite
Comisiei un raport privind definițiile uniforme adecvate pentru
lichiditatea ridicată, lichiditatea extrem de ridicată și
calitatea creditului în cazul activelor transferabile în sensul articolul 404.
EBA verifică în special caracterul adecvat al criteriilor de mai jos
și nivelurile corespunzătoare ale definițiilor:
(a)
volumul minim de tranzacționare al
activelor
(b)
volumul minim în circulație al activelor
(c)
stabilire transparentă a prețurilor
și informații post-tranzacționare
(d)
gradele de calitate a creditului menționate
în partea trei ,titlul II, capitolul 2
(e)
istoric cert al stabilității
prețurilor
(f)
volumul mediu tranzacționat și
valoarea medie a tranzacțiilor
(g)
spreadul dintre cotațiile maxime bid
şi ask
(h)
timp rămas până la scadență
(i)
rată minimă a cifrei de afaceri
3.
Până la 31 decembrie 2015, ABE transmite
Comisiei un raport din care să reiasă dacă și cum se poate
asigura o utilizare de surse de finanțare stabile de către
instituții, inclusiv o evaluare a impactului asupra activității
și profilului de risc al instituțiilor Uniunii sau asupra
piețelor financiare ori asupra economiei și asupra
activității de creditare bancară, cu un accent special pe acordarea
de credite întreprinderilor mici și mijlocii și pe finanțarea
activităților de comerț, inclusiv împrumuturi acoperite de
sistemele oficiale de asigurare a creditelor de export.
Până la 31 decembrie 2016, pe baza acestor
rapoarte, Comisia transmite Parlamentului European și Consiliului un
raport și, dacă este cazul, o propunere legislativă.
Articolul 482
Efect de levier
1.
Până la 31 decembrie 2016, Comisia transmite
Parlamentul European și Consiliului un raport privind impactul și
eficiența ratei efectului de levier. Dacă este cazul, raportul este
însoțit de o propunere legislativă privind introducerea unuia sau mai
multor niveluri ale ratei efectului de levier, pe care instituțiile ar
trebui să le respecte, sugerând o calibrare adecvată a acestor
niveluri și orice ajustări corespunzătoare ale indicatorului de
măsurare a capitalului și ale indicatorului de măsurare a
expunerii totale, definiți la articolul 416.
2.
În sensul alineatului (1), până la 31
octombrie 2016, ABE va informa Comisia cel puțin cu privire la
următoarele aspecte:
(a)
dacă cerințele prevăzute la
articolele 75 și 85 din Directiva [introdus de OP] în conformitate cu
articolele 72 și 92 din Directiva [introdus de OP] vizând riscul de efect
de levier excesiv asigură o administrare sănătoasă a acestui
risc de către instituții, iar în cazul unei evaluări negative,
ce măsuri suplimentare trebuie să ia instituțiile pentru a
asigura atingerea acestor obiective;
(b)
dacă și ce modificări la
metodologia de calcul detaliată la articolul 416 ar fi necesare astfel
încât rata efectului de levier să poată fi utilizată ca
indicator adecvat al riscului de efect de levier excesiv al unei
instituții;
(c)
dacă, în contextul calculului indicatorului
de măsurare a expunerii totale în vederea stabilirii ratei efectului de
levier, valoarea expunerii elementelor cuprinse în Anexa II și a
instrumentelor financiare derivate de credit, calculată utilizând metoda
expunerii inițiale, diferă în mod semnificativ de valoarea expunerii
calculată utilizând metoda marcării la piață;
(d)
dacă folosirea fondurilor proprii sau a
capitalului comun de rangul 1 ca indicator de măsurare a capitalului în
vederea stabilirii ratei efectului de levier ar putea fi mai adecvată în
scopul identificării riscului de efect de levier excesiv și, în acest
caz, care ar fi calibrarea corespunzătoare a ratei efectului de levier;
(e)
dacă factorul de conversie de 10 %
pentru angajamentele care pot fi anulate necondiționat este suficient de
prudent ținând cont de dovezile adunate în perioada de observare;
(f)
dacă frecvența și formatul
publicării elementelor menționate la articolul 436 sunt adecvate;
(g)
dacă 3 % ar fi un nivel adecvat pentru
rata efectului de levier ținând cont de capitalul de rangul 1 și, în
caz contrar, care ar fi nivelul adecvat;
(h)
dacă introducerea ratei efectului de levier
ca cerință pentru instituții ar necesita modificări ale
cadrului ratei efectului de levier prevăzut în prezentul regulament
și, în caz afirmativ, care ar fi acelea;
(i)
dacă introducerea ratei efectului de levier
ca cerință pentru instituții ar limita în mod eficient riscul de
efect de levier excesiv pentru respectivele instituții și, în caz
afirmativ, dacă nivelul ratei efectului de levier trebuie să fie
identic pentru toate instituțiile sau trebuie să difere în funcție
de tipurile de instituții, iar în acest din urmă caz, ce
calibrări suplimentare ar fi necesare.
3.
Raportul menționat la alineatul (2) trebuie
să acopere cel puțin perioada 1 ianuarie 2013 - 30 iunie 2016 și
să ia în considerare cel puțin următoarele aspecte:
(a)
impactul introducerii ratei
efectului de levier, calculată în conformitate cu articolul 416, ca
cerință pe care trebuie să o respecte instituțiile asupra
următoarelor elemente:
(i)      piețele financiare în general
și piețele pentru tranzacții de răscumpărare,
instrumente financiare derivate și obligațiuni garantate în special;
(ii)      soliditatea instituțiilor;
(iii)     modelele de afaceri și structura
bilanțurilor instituțiilor;
(iv)     migrarea expunerilor către
entități care nu fac obiectul supravegherii prudențiale;
(v)     inovația financiară, în special
dezvoltarea de instrumente cu efect de levier încorporat;
(vi)     comportamentul instituțiilor în
ceea ce privește asumarea de riscuri;
(vii)    activitățile de compensare,
decontare și custodie;
(viii)   ciclicitatea indicatorului de
măsurare a capitalului și a indicatorului de măsurare a
expunerii totale pentru rata efectului de levier;
(ix)     activitatea de creditare bancară,
cu un accent special pe acordarea de credite întreprinderilor mici și
mijlocii și pe finanțarea activităților de comerț,
inclusiv împrumuturi acoperite de sistemele oficiale de asigurare a creditelor
de export;
(b)
interacțiunea ratei efectului de levier cu
cerințele de fonduri proprii bazate pe risc și cerințele de
lichiditate specificate în prezentul regulament;
(c)
impactul diferențelor contabile dintre
standardele de contabilitate aplicabile în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1606/2002,
standardele de contabilitate aplicabile în temeiul Directivei 86/635/CE și
alte standarde de contabilitate relevante privind comparabilitatea ratei efectului
de levier.
Articolul 483
Expuneri la riscul de credit transferat
Până la 31 decembrie 2013, Comisia
transmite Parlamentului European și Consiliului un raport privind
aplicarea și eficiența dispozițiilor din partea a cincea
ținând seama de evoluțiile pieței internaționale.
Articolul 484
 Riscul de credit al contrapartidei și metoda expunerii inițiale
Până la 31 decembrie 2016, Comisia
efectuează o analiză și elaborează un raport privind
aplicarea articolului 270 și transmite Parlamentului European și Consiliului
acest raport și, dacă este cazul, o propunere legislativă.
Articolul 485
Expuneri de tip retail
Comisia, în termen de 24 de luni de la data
intrării în vigoare a prezentului regulament, întocmește un raport cu
privire la impactul cerințelor de fonduri proprii prevăzute în
prezentul regulament asupra acordării de credite întreprinderilor mici
și mijlocii și persoanelor fizice și transmite Parlamentului
European și Consiliului acest raport și, dacă este cazul, o
propunere legislativă.
În acest scop, ABE transmite următoarele
Comisiei în legătură cu articolul 118:
(a)
o comparație între pierderile
neașteptate înregistrate efectiv din acordarea de credite întreprinderilor
mici și mijlocii și persoanelor fizice pe teritoriul Uniunii Europene
pe parcursul unui ciclu economic complet și pierderile neașteptate
bazate pe ponderile de risc de credit aplicabile creditelor acordate
întreprinderilor mici și mijlocii;
(b)
o analiză din care să reiasă
dacă limita de 1 milion EUR împiedică aplicarea adecvată a
ponderii de risc.
Articolul 486
Definiția capitalului eligibil
Până la 31 decembrie 2013, Comisia
efectuează o analiză și elaborează un raport privind
caracterul adecvat al definiției capitalului eligibil utilizate în sensul
părții a doua titlul IV și al părții a patra și
transmite Parlamentului European și Consiliului acest raport și,
dacă este cazul, o propunere legislativă.
PARTEA A UNSPREZECEA
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 487
1.
Sub rezerva alineatului (2), prezentul regulament
se aplică de la 1 ianuarie 2013.
2.
Articolul 436 alineatul (1) se aplică de la 1
ianuarie 2015.
Articolul 488
Prezentul regulament intră în vigoare în
ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii
Europene.
Prezentul regulament este obligatoriu
în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
Adoptată la Bruxelles,
Pentru Parlamentul European                      Pentru
Consiliu
Președintele                                                  Președintele
Anexa I
Clasificarea elementelor din afara bilanțului
1.
Risc maxim:
·
garanții având caracter de substitute de
credit
·
instrumente financiare derivate de credit
·
acceptări
·
efecte de comerț andosate care nu poartă
numele unei alte instituții
·
tranzacții cu recurs
·
acreditive stand-by irevocabile, cu caracter de
substitute de credit
·
active achiziționate în baza unor contracte
forward ferme de cumpărare
·
depozite la termen contra termen (forward forward
deposits)
·
partea neplătită din acțiunile
și titlurile achitate parțial
·
contracte de vânzare și de
răscumpărare a unor active, astfel cum sunt definite la articolul 12
alineatele (3) și (5) din Directiva 86/635/CEE
·
alte elemente care prezintă risc maxim.
2.
Risc mediu:
·
acreditive documentare emise și confirmate (a
se vedea, de asemenea, „risc moderat”)
·
garanții și cauțiuni (inclusiv
garanții pentru licitații, de execuție, pentru angajamente vamale
și fiscale) și garanții care nu au caracter de substitute de
credit
·
acreditive stand-by irevocabile care nu au caracter
de substitute de credit
·
facilități de credit neutilizate
(contracte de împrumut, de achiziție de titluri, de instrumente de
garantare sau de acceptare) cu o scadență inițială de peste
un an
·
facilități de emisiune de efecte (NIF)
și facilități reînnoibile de subscriere fermă (RUF)
·
alte elemente care prezintă un risc mediu,
așa cum au fost comunicate ABE.
3.
Risc moderat:
·
acreditive documentare în cadrul cărora
expedierea în sine funcționează ca garanție reală și
alte tranzacții cu autolichidare (self-liquidating transactions)
·
facilități de credit neutilizate care
cuprind contracte de împrumut, de achiziție de titluri, de instrumente de
garantare sau de acceptare cu o scadență inițială de
până la un an sau de un an, care nu pot fi anulate necondiționat
fără preaviz sau care nu permit anularea automată ca urmare a
deteriorării solvabilității debitorului
·
alte elemente care prezintă un risc moderat,
așa cum au fost comunicate ABE.
4.
Risc scăzut:
·
facilități de credit neutilizate care
cuprind contracte de împrumut, de achiziție de titluri, de instrumente de
garantare sau de acceptare care pot fi anulate necondiționat în orice
moment fără preaviz sau care permit anularea automată ca urmare
a deteriorării solvabilității debitorului liniile de credit de
retail pot fi considerate ca fiind revocabile necondiționat dacă
termenii contractuali permit instituției revocarea acestora în măsura
maximă permisă de legislația privind protecția
consumatorului și de legislația conexă; și
·
alte elemente care prezintă un risc
scăzut, așa cum au fost comunicate ABE.
Anexa II
Tipuri de instrumente financiare derivate
1.
Contracte pe rata dobânzii:
(a)
contracte swap într-o singură deviză
pe rata dobânzii;
(b)
 contracte swap de bază (basis-swaps);
(c)
contracte forward pe rata dobânzii [forward rate
agreements (FRA)];
(d)
contracte futures pe rata dobânzii
(interest-rate futures);
(e)
contracte de opțiuni pe rata dobânzii,
cumpărate (interestrate options purchased);
(f)
alte contracte de natură similară.
2.
contracte pe cursul de schimb și contracte pe
aur:
(a)
contracte swap în devize diferite pe rata
dobânzii (cross-currency interest rate swaps);
(b)
contracte forward pe cursul de schimb (forward
foreign-exchange contracts);
(c)
contracte futures pe devize (currency futures);
(d)
contracte de opțiuni pe devize,
cumpărate (currency options purchased);
(e)
alte contracte de natură similar;
(f)
contracte pe aur de natură similară
celor de la literele (a) - (e).
3.
Contracte de natură similară celor de la punctul 1 literele (a)-(e)
și punctul 2 literele (a)-(d) privind alte
elemente de referință sau indici. Sunt incluse aici cel puțin
toate instrumentele menționate la secțiunea C punctele 4-7, 9 și
10 din anexa I la Directiva 2004/39/CE, care nu au fost incluse la punctele 1
și 2 din prezenta anexă.
Anexa III
Elemente supuse unor cerințe suplimentare de raportare a activelor lichide
1.
numerar;
2.
rezerve ale băncilor centrale, în măsura
în care aceste rezerve pot fi utilizate în momente de criză;
3.
titluri transferabile care reprezintă
creanțe asupra sau creanțe garantate de entități suverane,
bănci centrale, entități din sectorul public, administrații
regionale și autorități locale, Banca de Decontări
Internaționale, Fondul Monetar Internațional, Comisia Europeană
sau bănci multilaterale de dezvoltare și care îndeplinesc toate
condițiile următoare:
(a)
li s-a alocat o pondere de risc de 0 % în
temeiul titlului III, secțiunea 2, capitolul 2;
(b)
sunt tranzacționate pe piețe spot
și piețe de acorduri de răscumpărare mari, profunde și
active, caracterizate de un nivel scăzut de concentrare;
(c)
au un istoric cert ca sursă sigură de
lichidități, fie printr-un acord de răscumpărare, fie prin
vânzare, chiar și în condiții de criză a pieței;
(d)
acestea nu reprezintă o obligație a
unei instituții sau a uneia dintre entitățile afiliate ale
acesteia.
4.
titluri transferabile, altele decât cele
menționate la punctul (3), care reprezintă creanțe asupra sau
creanțe garantate de entități suverane sau bănci centrale,
emise în moneda națională a entitatății suverane sau a
băncii centrale în măsura în care deținerea acestei datorii
corespunde nevoilor de lichiditate aferente operațiunilor băncii în
respective monedă;
5.
titluri transferabile care reprezintă
creanțe asupra sau creanțe garantate de entități suverane,
bănci centrale, entități din sectorul public, administrații
regionale și autorități locale sau bănci multilaterale de
dezvoltare și care îndeplinesc toate condițiile următoare:
(a)
li s-a alocat o pondere de risc de 20% în temeiul
titlului III, secțiunea 2, capitolul 2;
(b)
sunt tranzacționate pe piețe spot
și piețe de acorduri de răscumpărare mari, profunde și
active, caracterizate de un nivel scăzut de concentrare;
(c)
au un istoric cert ca sursă sigură de
lichidități, fie printr-un acord de răscumpărare, fie prin
vânzare, chiar și în condiții de criză a pieței;
(d)
acestea nu reprezintă o obligație a
unei instituții sau a uneia dintre entitățile afiliate ale
acesteia.
6.
titluri transferabile, altele decât cele
menționate la punctele (3) - (5), care se califică pentru o pondere
de risc de 20 % sau mai bună, în conformitate cu titlul III
secțiunea 2 capitolul 2, sau care beneficiază de un rating intern
conform căruia au o calitate a creditului echivalentă, și care
îndeplinesc oricare dintre condițiile următoare:
(a)
acestea nu reprezintă o creanță
asupra unei entități special constituită în scopul
securitizării, asupra unei instituții sau asupra uneia dintre
entitățile afiliate ale acesteia;
(b)
acestea sunt obligațiuni, astfel cum sunt
definite la articolul 22 alineatul (4) din Directiva 85/611/CEE, și se
califică pentru tratamentul prevăzut la articolul 124
Anexa IV
Active şi elemente din afara bilanțului, ajustate la risc, pentru
indicele de capital temporar
Partea 1 - Definiții
1.
„Zona A” include toate statele membre și toate
celelalte țări membre cu drepturi depline ale Organizației
pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OECD), precum și acele
țări care au încheiat acorduri speciale de împrumut cu Fondul Monetar
Internațional (FMI) în asociere cu acordurile generale de împrumut (AGI)
ale Fondului. Orice stat care își reeșalonează datoria
publică externă nu poate totuși să facă parte din Zona
A o perioadă de cinci ani;
2.
„Zona B” include toate țările care nu
aparțin Zonei A;
3.
„instituții de credit din Zona A”
înseamnă toate instituțiile de credit autorizate în statele membre,
inclusiv sucursalele acestora în țări terțe, precum și
toate instituțiile de credit autorizate în alte țări din Zona A,
inclusiv sucursalele acestora;
4.
„instituții de credit din Zona B”
înseamnă toate instituțiile de credit autorizate în afara zonei A,
inclusiv sucursalele acestora pe teritoriul Uniunii;
5.
„sector nebancar” înseamnă toți
debitorii, alții decât instituțiile de credit, administrațiile
centrale și băncile centrale, administrațiile regionale și
autoritățile locale, Uniunea Europeană, Banca Europeană de
Investiții (BEI) și băncile multilaterale de dezvoltare
6.
bănci multilaterale de dezvoltare
menționate la articolul 112.
Partea 2 - Active și elemente din
afara bilanțului, ajustate la risc
7.
Se atribuie elementelor de activ grade de risc de
credit exprimate prin ponderi procentuale, în conformitate cu partea 3 și 4
și, în mod excepțional, partea 5. Valoarea din bilanț a
fiecărui activ este apoi înmulțită cu ponderarea corespunzătoare,
pentru a obține o valoare ponderată la risc.
8.
În cazul elementelor din afara bilanțului
cuprinse în Anexa I, se face un calcul în două etape, conform metodei
descrise la punctul 17.
9.
În cazul elementelor din afara bilanțului
menționate la punctul (17), costurile potențiale de înlocuire a
contractelor în cazul neplății de către o contrapartidă se
calculează prin una dintre cele două metode prevăzute la Anexa
II. Aceste costuri se înmulțesc cu ponderea corespunzătoare
contrapartidei prevăzută la punctele (11)-(15), cu excepția
ponderii de 100 % prevăzute în același articol, care se
înlocuiește cu o pondere de 50 % pentru a obține valori ajustate
la risc.
10.
Totalul valorilor ajustate la risc ale activelor
și elementelor din afara bilanțului menționate la punctele (8)
și (9) formează numitorul ratei de solvabilitate.
Partea 3 - Ponderi de risc
11.
Se aplică următoarele ponderi la
diversele categorii de active, însă autoritățile competente pot
stabili ponderi mai mari, după cum consideră necesar:
12.
Pondere zero
(a)
numerar şi elemente echivalente;
(b)
elemente de activ constituind creanțe
asupra administrațiilor centrale și băncilor centrale din zona
A;
(c)
elemente de activ constituind creanțe
asupra Uniunii Europene;
(d)
elemente de activ constituind creanțe
garantate în mod expres de către administrațiile centrale și
băncile centrale din zona A sau de Uniunea Europeană;
(e)
elemente de activ constituind creanțe
asupra administrațiilor centrale și băncilor centrale din zona
B, denominate și finanțate în moneda națională a
împrumutatului;
(f)
elemente de activ constituind creanțe
garantate în mod expres de către administrațiile centrale și
băncile centrale din zona B, denominate și finanțate în moneda
națională comună garantului și împrumutatului;
(g)
elemente de activ garantate, în mod adecvat în
opinia autorităților competente, printr-o garanție reală
sub formă de titluri emise de administrațiile centrale sau de
băncile centrale din zona A ori de titluri emise de Uniunea Europeană
sau de depozite în numerar plasate la instituția împrumutătoare sau
de certificate de depozit ori de instrumente similare emise de către
instituția împrumutătoare și încredințate acesteia;
13.
Pondere 20 %
(a)
elemente de activ constituind creanțe
asupra BEI;
(b)
elemente de activ constituind creanțe
asupra băncilor multilaterale de dezvoltare;
(c)
elemente de activ constituind creanțe
garantate în mod expres de către BEI;
(d)
elemente de activ constituind creanțe
garantate în mod expres de către băncile multilaterale de dezvoltare;
(e)
elemente de activ constituind creanțe
asupra administrațiilor regionale sau autorităților locale din
zona A, sub rezerva părții 4;
(f)
elemente de activ constituind creanțe
garantate în mod expres de către administrațiile regionale sau
autoritățile locale din zona A, sub rezerva părții 4;
(g)
elemente de activ constituind creanțe
asupra instituțiilor de credit din zona A, dar care nu constituie fonduri
proprii ale acestor instituții;
(h)
elemente de activ constituind creanțe cu
scadență mai mică ori egală cu un an, asupra
instituțiilor de credit din zona B, altele decât titlurile emise de aceste
instituții și care sunt recunoscute ca componente ale fondurilor lor
proprii;
(i)
elemente de activ garantate în mod expres de
către instituții de credit din zona A;
(j)
elemente de activ constituind creanțe cu
scadență mai mică sau egală cu un an și care sunt
garantate în mod expres de către instituții de credit din zona B;
(k)
elemente de activ garantate, în mod adecvat în
opinia autorităților competente, cu o garanție reală sub
formă de titluri emise de BEI sau bănci multilaterale de dezvoltare;
(l)
elemente reprezentând numerar în curs de
încasare;
14.
Pondere 50%
(a)
împrumuturi integral garantate, în mod adecvat
în opinia autorităților competente, cu ipoteci asupra unei
proprietăți imobiliare locative care este sau va fi ocupată ori
dată cu chirie de împrumutat și împrumuturi integral garantate, în
mod adecvat în opinia autorităților competente, cu acțiuni la
societăți finlandeze din domeniul locativ, care
funcționează în conformitate cu Legea finlandeză privind
societățile din domeniul locativ din 1991 sau cu legislația
echivalentă ulterioară, acordate în legătură cu
proprietăți locative care sunt ori vor fi ocupate sau date cu chirie
de împrumutat;
(b)
titluri garantate cu creanțe ipotecare
(mortgage-backed securities), care pot fi tratate în același mod cu
împrumuturile menționate la litera (a), dacă autoritățile
competente consideră că, ținând cont de cadrul legal în vigoare
în fiecare stat membru, acestea sunt echivalente în ceea ce privește
riscul de credit. Fără a aduce atingere tipurilor de titluri care pot
fi incluse sau care pot îndeplini condițiile de la prezentul punct (1),
titlurile garantate cu creanțe ipotecare pot include instrumente în sensul
secțiunii C alineatul (1) și secțiunii C alineatul (3) din anexa
I la Directiva 2004/39/CE. Autoritățile competente trebuie să se
asigure că:
(i)      aceste titluri sunt complet și
direct garantate printr-un ansamblu de ipoteci care sunt de aceeași
natură cu cele definite la litera (a) și sunt perfect
sănătoase, din punctul de vedere al capacității de rambursare
a creditului ipotecar, în momentul creării titlurilor garantate cu
creanțe ipotecare;
(ii)      un drept de rang superior acceptabil
asupra activelor ipotecate este deținut fie direct de investitorii în
titluri garantate cu creanțe ipotecare, fie în contul lor printr-un
administrator fiduciar (trustee) sau un reprezentant mandatat, în aceeași
proporție ca și cea a titlurilor deținute;
(c)
cheltuieli înregistrate în avans și venituri
angajate: aceste active sunt supuse ponderării care corespunde
contrapartidei în cazul în care instituția de credit este în
măsură să o determine în conformitate cu Directiva 86/635/CEE.
dacă nu se poate determina contrapartida, se aplică o pondere
fixă de 50 %;
15.
Pondere 100 %
(a)
elemente de activ constituind creanțe
asupra administrațiilor centrale și băncilor centrale din zona
B, cu excepția cazului în care sunt denominate și finanțate în
moneda națională a împrumutatului;
(b)
elemente de activ constituind creanțe
asupra administrațiilor regionale sau autorităților locale din
zona B;
(c)
elemente de activ constituind creanțe cu
scadență mai mare de un an, asupra instituțiilor de credit din
zona B;
(d)
elemente de activ constituind creanțe
asupra sectoarelor nebancare din zona A și din zona B;
(e)
imobilizări corporale, în sensul
articolului 4 alineatul (10) din Directiva 86/635/CEE;
(f)
portofolii de acțiuni, participații
și alte elemente componente ale fondurilor proprii ale altor
instituții de credit, care nu sunt deduse din fondurile proprii ale
instituțiilor creditoare;
(g)
toate celelalte active, cu excepția celor
care sunt deduse din fondurile proprii.
16.
Tratamentul descris mai jos se aplică
elementelor din afara bilanțului, altele decât cele menționate la
punctul (17). În prima etapă, aceste elemente sunt încadrate în
funcție de categoriile de risc prevăzute la anexa II. Elementele care
prezintă risc maxim sunt luate în calcul la valoarea lor totală;
elementele care prezintă un risc mediu, într-un procent de 50 % din
valoarea lor totală; cele care prezintă un risc moderat, într-un
procent de 20 %, în timp ce valoarea elementelor care prezintă un
risc scăzut va fi considerată zero. A doua etapă constă în
înmulțirea valorilor elementelor din afara bilanțului, ajustate în
modul descris mai sus, cu ponderile aferente contrapartidelor relevante, în
conformitate cu tratamentul prevăzut pentru elementele de activ la
punctele (11)-(15) și în partea 4. În cazul acordurilor de vânzare și
răscumpărare de active (repo) și al angajamentelor ferme forward
de cumpărare, ponderile vor fi cele atașate activelor în cauză
și nu contrapartidelor din tranzacții. Partea capitalului subscris
și nevărsat la Fondul European de Investiții poate fi
ponderată cu 20 %.
17.
Metodele prevăzute în anexa II se aplică
elementelor din afara bilanțului, enumerate în anexa I, cu excepția
următoarelor:
(a)
contracte tranzacționate pe burse
recunoscute;
(b)
contracte pe cursul de schimb (fără
contractele pe aur) a căror scadență inițială este de 14
zile calendaristice sau mai puțin.
18.
În cazul în care elementele din afara
bilanțului sunt garantate în mod expres, acestea sunt ponderate ca și
când ar fi fost asumate față de garant și nu față de
contrapartidă. În cazul în care expunerea potențială
rezultată din tranzacțiile din afara bilanțului este garantată
integral, în mod adecvat în opinia autorităților competente, cu
oricare dintre activele recunoscute ca garanție reală la punctul (12)
litera (g) și punctul 13 litera (k), ponderea aplicată este zero sau 20 %,
în funcție de garanția reală în discuție.
19.
Statele membre pot aplica o pondere de 50 %
elementelor din afara bilanțului, reprezentate de garanții având
caracterul substitutelor de credit și care sunt integral garantate, în mod
adecvat în opinia autorităților competente, cu ipoteci care
îndeplinesc condițiile de la punctul (14) litera (a), cu condiția ca
garantul să beneficieze de un drept direct asupra garanției reale
respective.
20.
În cazul în care elementele de activ și
elementele din afara bilanțului beneficiază de o pondere mai
mică datorită existenței garanțiilor exprese sau a unei
garanției reale acceptabile în opinia autorităților competente,
ponderea mai mică se aplică doar părții care este
garantată sau care este acoperită integral de garanția
reală.
Partea 4 - Ponderarea creanțelor
asupra administrațiilor regionale sau autorităților locale din
statele membre
21.
Fără a aduce atingere cerințelor de
la punctul (13), statele membre pot fixa o pondere zero pentru propriile
administrații regionale sau autorități locale, în cazul în care,
în planul riscurilor, nu există diferențe între creanțele asupra
acestora din urmă și creanțele asupra guvernelor centrale,
datorită prerogativelor pe care le au administrațiile regionale
și autoritățile locale de a colecta venituri și
datorită existenței unor acorduri instituționale, al căror
efect este acela de a reduce la zero posibilitatea de neîndeplinire a
obligațiilor de către acestea. O pondere zero stabilită în
conformitate cu aceste criterii se aplică creanțelor asupra
elementelor bilanțiere și din afara bilanțului asumate pe seama
administrațiilor regionale sau autoritățile locale în cauză
și creanțelor asupra elementelor din afara bilanțului și a
altor elemente asumate pe seama altor entități și garantate de
aceste administrații regionale sau autorități locale sau garantate,
în mod adecvat în opinia autorităților competente, printr-o
garanție reală sub forma unor titluri emise de aceste
administrații regionale sau autorități locale.
22.
Statele membre notifică ABE în cazul în care
consideră că o pondere zero este justificată, ținând cont
de criteriile prevăzute la punctul (21). Alte state membre pot oferi
instituțiilor de credit, sub supravegherea autorităților
competente naționale, posibilitatea de a aplica o pondere zero, în cazul
în care aceste instituții au în derulare contracte cu administrațiile
regionale sau autoritățile locale respective, sau dacă
dețin creanțe garantate de către acestea din urmă, inclusiv
garanții reale sub formă de titluri.
Partea 5 – Altă pondere
23.
Fără a aduce atingere punctului (21),
statele membre pot aplica o pondere de 20 % elementelor de activ care sunt
garantate, în mod adecvat în opinia autorităților competente în
cauză, cu garanții reale sub formă de titluri emise de
administrații regionale sau autorități locale din zona A, prin
depozite plasate la instituții de credit din zona A, altele decât instituția
care a acordat împrumutul, sau prin certificate de depozit sau instrumente
similare emise de instituțiile de credit respective.
24.
Statele membre pot aplica o pondere de 10 %
creanțelor asupra instituțiilor specializate pe piețe
interbancare și piețe ale datoriei publice din statele membre de
origine și sub supravegherea strictă a autorităților
competente, în situația în care activele respective sunt garantate
integral, în mod adecvat în opinia autorităților competente din
statele membre de origine, printr-o combinație a activelor menționate
la punctele (12) și (13), recunoscute de acestea din urmă ca
reprezentând o garanție reală adecvată.
25.
Statele membre notifică ABE cu privire la
orice dispoziții adoptate în conformitate cu punctele (23) și (24),
precum și cu privire la motivele care au stat la baza acestora.
Partea 6 - Organisme administrative și
societăți necomerciale
26.
În sensul punctului (13), autoritățile
competente pot include în conceptul de administrații regionale și
autorități locale și organismele administrative cu scop
necomercial care răspund în fața administrațiilor regionale sau
autorităților locale sau în fața autorităților și
care, potrivit opiniei autorităților competente, au aceleași
responsabilități ca și autoritățile regionale și
locale.
27.
Autoritățile competente pot include, de
asemenea, în conceptul de administrații regionale și
autorități locale, biserici și comunități religioase
constituite ca persoane juridice de drept public, în măsura în care
acestea colectează taxe în conformitate cu dispozițiile legale care
le conferă acest drept. Totuși, în acest caz nu se aplică
opțiunile prevăzute în partea 4.
Anexa V
Tabel de
corespondență
 Prezentul regulament || Directiva 2006/48/CE || Directiva 2006/49/CE
 Articolul 1 ||   ||
 Articolul 2 ||   ||
 Articolul 3 ||   ||
 Articolul 4 alineatele (1), (3)-(5), (10), (16)-(22), (24-38), (42), (47), (60), (61), (63), (66), (67), (71), (72) || Articolul 4 ||
 Articolul 4 alineatele (6), (7), (56), (81) ||   || Articolul 3
 Articolul 4 alineatele (2), (9), (11)-(15), (23), (40), (41), (48), (55), (57), (59), (62), (64), (65), (68), (69), (70), (73)-(80), (82)-(86) ||   ||
 Articolul 4 alineatul (50) || Articolul 77 ||
 Articolul 4 ||   || Articolul 3 alineatul (1) litera (m)
 Articolul 4 ||   || Articolul 3 alineatul (1) litera (o)
 Articolul 4 ||   || Articolul 3 alineatul (1) litera (e)
 Articolul 4 || Articolul 4 alineatul (14) ||
 Articolul 4 || Articolul 4 alineatul (16) ||
 Articolul 4 || Articolul 4 alineatul (4) || Articolul 3 alineatul (3) litera (c)
 Articolul 4 || Articolul 4 alineatul (5) ||
 Articolul 5 alineatul (1) || Articolul 68 alineatul (1) ||
 Articolul 5 alineatul (2) || Articolul 68 alineatul (2) ||
 Articolul 5 alineatul (3) || Articolul 68 alineatul (3) ||
 Articolul 5 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 5 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 6 alineatul (1) || Articolul 69 alineatul (1) ||
 Articolul 6 alineatul (2) || Articolul 69 alineatul (2) ||
 Articolul 6 alineatul (3) || Articolul 69 alineatul (3) ||
 Articolul 7 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 7 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 7 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 8 alineatul (1) || Articolul 70 alineatul (1) ||
 Articolul 8 alineatul (2) || Articolul 70 alineatul (2) ||
 Articolul 8 alineatul (3) || Articolul 70 alineatul (3) ||
 Articolul 9 || Articolul 3 alineatul (1) ||
 Articolul 10 alineatul (1) || Articolul 71 alineatul (1) ||
 Articolul 10 alineatul (2) || Articolul 71 alineatul (2) ||
 Articolul 10 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 10 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 11 ||   ||
 Articolul 12 alineatul (1) || Articolul 72 alineatul (1) ||
 Articolul 12 alineatul (2) || Articolul 72 alineatul (2) ||
 Articolul 12 alineatul (3) || Articolul 72 alineatul (3) ||
 Articolul 12 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 13 alineatul (1) || Articolul 73 alineatul (3) ||
 Articolul 13 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 13 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 14 ||   || Articolul 22 alineatul (1)
 Articolul 15 alineatul (1) ||   || Articolul 23
 Articolul 15 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 15 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 16 alineatele (1)-(3) || Articolul 133 alineatul (1) ||
 Articolul 16 alineatul (4) || Articolul 133 alineatul (2) ||
 Articolul 16 alineatul (5) || Articolul 133 alineatul (3) ||
 Articolul 16 alineatul (6) || Articolul 134 alineatul (1) ||
 Articolul 16 alineatul (7) ||   ||
 Articolul 16 alineatul (8) || Articolul 134 alineatul (2) ||
 Articolul 17 alineatul (1) || Articolul 73 alineatul (1) ||
 Articolul 17 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 17 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 18 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 18 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 18 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 18 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 18 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 18 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 18 alineatul (7) ||   ||
 Articolul 19 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 19 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 19 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 19 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 20 || Articolul 73 alineatul (2) ||
 Articolul 21 ||   || Articolul 3, alineatul (1), al doilea paragraf
 Articolul 22 ||   ||
 Articolul 23 ||   ||
 Articolul 24 ||   ||
 Articolul 25 ||   ||
 Articolul 26 ||   ||
 Articolul 27 ||   ||
 Articolul 28 ||   ||
 Articolul 29 ||   ||
 Articolul 30 ||   ||
 Articolul 31 ||   ||
 Articolul 32 ||   ||
 Articolul 33 ||   ||
 Articolul 34 ||   ||
 Articolul 35 ||   ||
 Articolul 36 ||   ||
 Articolul 37 ||   ||
 Articolul 38 ||   ||
 Articolul 39 ||   ||
 Articolul 40 ||   ||
 Articolul 41 ||   ||
 Articolul 42 ||   ||
 Articolul 43 ||   ||
 Articolul 44 ||   ||
 Articolul 45 ||   ||
 Articolul 46 ||   ||
 Articolul 47 ||   ||
 Articolul 48 ||   ||
 Articolul 49 ||   ||
 Articolul 50 ||   ||
 Articolul 51 ||   ||
 Articolul 52 ||   ||
 Articolul 53 ||   ||
 Articolul 54 ||   ||
 Articolul 55 ||   ||
 Articolul 56 ||   ||
 Articolul 57 ||   ||
 Articolul 58 ||   ||
 Articolul 59 ||   ||
 Articolul 60 ||   ||
 Articolul 61 ||   ||
 Articolul 62 ||   ||
 Articolul 63 ||   ||
 Articolul 64 ||   ||
 Articolul 65 ||   ||
 Articolul 66 ||   ||
 Articolul 67 ||   ||
 Articolul 68 ||   ||
 Articolul 69 ||   ||
 Articolul 70 ||   ||
 Articolul 71 ||   ||
 Articolul 72 ||   ||
 Articolul 73 ||   ||
 Articolul 74 ||   ||
 Articolul 75 ||   ||
 Articolul 76 ||   ||
 Articolul 77 ||   ||
 Articolul 78 ||   ||
 Articolul 79 ||   ||
 Articolul 80 ||   ||
 Articolul 81 ||   ||
 Articolul 82 ||   ||
 Articolul 83 ||   ||
 Articolul 84 alineatele (1) și (2) || Articolul 120 ||
 Articolul 84 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 84 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 85 ||   ||
 Articolul 86 ||   ||
 Articolul 87 ||   ||
 Articolul 88 alineatele (1) și (4) || Articolul 10 alineatele (1) și (4) ||
 Articolul 88 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 89 ||   || Articolul 18 alineatele (2) și (4)
 Articolul 90 ||   ||
 Articolul 91 ||   ||
 Articolul 92 ||   ||
 Articolul 93 ||   || Articolul 24
 Articolul 94 || Articolul 74 alineatul (1) ||
 Articolul 95 alineatul (1) || Articolul 74 alineatul (2) ||
 Articolul 95 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 96 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 96 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 96 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 97 alineatul (1) ||   || Articolul 11 alineatul (1)
 Articolul 97 alineatul (2) ||   || Articolul 11 alineatul (3)
 Articolul 97 alineatul (3) ||   || Articolul 11 alineatul (4)
 Articolul 97 alineatul (4) ||   || Anexa VII, partea C, punctul 1
 Articolul 98 ||   || Anexa VII, partea A, punctul 1
 Articolul 99 alineatul (1) ||   || Anexa VII, partea D, punctul 1
 Articolul 99 alineatul (2) ||   || Anexa VII, partea D, punctul 2
 Articolul 100 alineatul (1) ||   || Articolul 33 alineatul (1)
 Articolul 100 alineatele (2) și (10) ||   || Anexa VII, partea B, punctele 1-9
 Articolul 100 alineatele (11) și (13) ||   || Anexa VII, partea B, punctele 11-13
 Articolul 101 ||   || Anexa VII, partea C, punctele 1-3
 Articolul 102 || Articolul 76 ||
 Articolul 103 alineatul (1) || Articolul 91 ||
 Articolul 103 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 104 || Articolul 94 ||
 Articolul 105 ||   ||
 Articolul 106 || Articolul 78 alineatele (1)-(3) ||
 Articolul 107 || Articolul 79 alineatul (1) ||
 Articolul 108 alineatul (1) || Articolul 80 alineatul (1) ||
 Articolul 108 alineatul (2) || Articolul 80 alineatul (2) ||
 Articolul 108 alineatul (3) || Articolul 80 alineatul (4) ||
 Articolul 108 alineatul (4) || Articolul 80 alineatul (5) ||
 Articolul 108 alineatul (5) || Articolul 80 alineatul (6) ||
 Articolul 108 alineatul (6) || Articolul 80 alineatul (7) ||
 Articolul 108 alineatul (7) || Articolul 80 alineatul (8) ||
 Articolul 108 alineatul (8) ||   ||
 Articolul 109 || Anexa VI, partea I, punctele 1-5 ||
 Articolul 110 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 110 alineatele (2) și (5) || Anexa VI, partea I, punctele 8-11 ||
 Articolul 111 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 111 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 111 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 111 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 111 alineatul (5) || Anexa VI, partea I, punctul 15 ||
 Articolul 111 alineatul (6) || Anexa VI, partea I, punctul 17 ||
 Articolul 112 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctele 18 și 19 ||
 Articolul 112 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctul 20 ||
 Articolul 112 alineatul (3) || Anexa VI, partea I, punctul 21 ||
 Articolul 113 || Anexa VI, partea I, punctul 22 ||
 Articolul 114 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 114 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctele 37 și 38 ||
 Articolul 114 alineatul (3) || Anexa VI, partea I, punctul 40 ||
 Articolul 114 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 114 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 115 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctul 29 ||
 Articolul 115 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctul 31 ||
 Articolul 115 alineatul (3) || Anexa VI, partea I, punctele 33-36 ||
 Articolul 116 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctul 26 ||
 Articolul 116 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctul 25 ||
 Articolul 116 alineatul (3) || Anexa VI, partea I, punctul 27 ||
 Articolul 117 || Anexa VI, partea I, punctele 41 și 42 ||
 Articolul 118 || Articolul 79 alineatele (2) și (3) și anexa VI, partea I, punctul 43 ||
 Articolul 119 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctul 44 ||
 Articolul 119 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 119 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 120 alineatele (1)-(3) || Anexa VI, partea I, punctele 45-49 ||
 Articolul 120 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 121 alineatele (1) și (2) || Anexa VI, partea I, punctele 51-55 ||
 Articolul 121 alineatele (3) și (4) || Anexa VI, partea I, punctele 58 și 59 ||
 Articolul 122 alineatele (1) și (2) || Anexa VI, partea I, punctele 61 și 62 ||
 Articolul 122 alineatele (3) și (4) || Anexa VI, partea I, punctele 64 și 65 ||
 Articolul 123 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctele 66 și 76 ||
 Articolul 123 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctul 66 ||
 Articolul 123 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 124 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctul 68, alineatele (1) și (2) ||
 Articolul 124 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctul 69 ||
 Articolul 124 alineatul (3) || Anexa VI, partea I, punctul 71 ||
 Articolul 124 alineatul (4) || Anexa VI, partea I, punctul 70 ||
 Articolul 124 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 125 || Anexa VI, partea I, punctul 72 ||
 Articolul 126 || Anexa VI, partea I, punctul 73 ||
 Articolul 127 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctul 74 ||
 Articolul 127 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctul 75 ||
 Articolul 127 alineatul (3) || Anexa VI, partea I, punctele 77 și 78 ||
 Articolul 127 alineatul (4) || Anexa VI, partea I, punctul 79 ||
 Articolul 127 alineatul (5) || Anexa VI, partea I, punctele 80 și 81 ||
 Articolul 128 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctul 86 ||
 Articolul 128 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 128 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 129 alineatele (1)-(3) || Anexa VI, partea I, punctele 82-84 ||
 Articolul 129 alineatele (4) și (7) || Anexa VI, partea I, punctele 87-90 ||
 Articolul 130 || Articolul 81 alineatele (1), (2) și (4) ||
 Articolul 131 alineatul (1) || Articolul 82 alineatul (1) ||
 Articolul 131 alineatul (2) || Anexa VI, partea 2, punctele 12-16 ||
 Articolul 131 alineatul (3) || Articolul 150 alineatul (3) ||
 Articolul 132 alineatul (1) || Anexa VI, partea I, punctul 6 ||
 Articolul 132 alineatul (2) || Anexa VI, partea I, punctul 7 ||
 Articolul 132 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 133 || Anexa VI, partea III, punctele 1-7 ||
 Articolul 134 || Anexa VI, partea III, punctele 8-17 ||
 Articolul 135 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 135 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 136 ||   ||
 Articolul 137 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 137 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 138 alineatul (1) || Articolul 84 alineatul (1) și anexa VII, partea 4, punctul 1 ||
 Articolul 138 alineatul (1) || Articolul 84 alineatul (2) ||
 Articolul 138 alineatul (1) || Articolul 84 alineatul (3) ||
 Articolul 138 alineatul (1) || Articolul 84 alineatul (4) ||
 Articolul 138 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 139 ||   ||
 Articolul 140 ||   ||
 Articolul 141 ||   ||
 Articolul 142 alineatul (1) || Articolul 86 alineatul (9) ||
 Articolul 142 alineatele (2) și (9) || Articolul 86 alineatele (1) și (8) ||
 Articolul 143 alineatul (1) || Articolul 85 alineatul (1) ||
 Articolul 143 alineatul (2) || Articolul 85 alineatul (2) ||
 Articolul 143 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 143 alineatul (4) || Articolul 85 alineatul (3) ||
 Articolul 143 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 143 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 144 || Articolul 85 alineatele (4) și (5) ||
 Articolul 145 alineatul (1) || Articolul 89 alineatul (1) ||
 Articolul 145 alineatul (2) || Articolul 89 alineatul (2) ||
 Articolul 145 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 145 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 146 || Articolul 87 alineatele (1) și (10) ||
 Articolul 147 alineatele (1) and (2) || Articolul 87 alineatul (11) ||
 Articolul 147 alineatele (3) și (4) || Articolul 87 alineatul (12) ||
 Articolul 147 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 148 alineatul (1) || Anexa VII, partea I, punctul 3 ||
 Articolul 148 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 148 alineatele (3)-(8) || Anexa VII, partea I, punctele 4-9 ||
 Articolul 148 alineatul (9) ||   ||
 Articolul 149 || Anexa VII, partea I, punctele 10-16 ||
 Articolul 150 alineatul (1) || Anexa VII, partea I, punctele 17 și 18 ||
 Articolul 150 alineatul (2) || Anexa VII, partea I, punctele 19-21 ||
 Articolul 150 alineatul (3) || Anexa VII, partea I, punctele 22-24 ||
 Articolul 150 alineatul (4) || Anexa VII, partea I, punctele 25-26 ||
 Articolul 151 ||   ||
 Articolul 152 || Anexa VII, partea I, punctul 27 ||
 Articolul 153 alineatul (1) || Anexa VII, partea I, punctul 28 ||
 Articolul 153 alineatele (2) și (5) ||   ||
 Articolul 154 alineatul (1) || Articolul 88 alineatul (2) ||
 Articolul 154 alineatul (2) || Articolul 88 alineatul (3) ||
 Articolul 154 alineatul (3) || Articolul 88 alineatul (4) ||
 Articolul 154 alineatul (4) || Articolul 88 alineatul (6) ||
 Articolul 154 alineatul (5) || Anexa VII, partea I, punctul 30 ||
 Articolul 154 alineatul (6) || Anexa VII, partea I, punctul 31 ||
 Articolul 154 alineatul (7) || Anexa VII, partea I, punctul 32 ||
 Articolul 154 alineatul (8) || Anexa VII, partea I, punctul 33 ||
 Articolul 154 alineatul (9) || Anexa VII, partea I, punctul 34 ||
 Articolul 154 alineatul (10) || Anexa VII, partea I, punctul 35 ||
 Articolul 154 alineatul (11) ||   ||
 Articolul 155 || Anexa VII, partea I, punctul 36 ||
 Articolul 156 alineatul (1) || Anexa VII, partea II, punctul 2 ||
 Articolul 156 alineatul (2) || Anexa VII, partea II, punctul 3 ||
 Articolul 156 alineatul (3) || Anexa VII, partea II, punctul 4 ||
 Articolul 156 alineatul (4) || Anexa VII, partea II, punctul 5 ||
 Articolul 156 alineatul (5) || Anexa VII, partea II, punctul 6 ||
 Articolul 156 alineatul (6) || Anexa VII, partea II, punctul 7 ||
 Articolul 156 alineatul (7) || Anexa VII, partea II, punctul 7 ||
 Articolul 157 alineatul (1) || Anexa VII, partea II, punctul 8 ||
 Articolul 157 alineatul (2) || Anexa VII, partea II, punctul 9 ||
 Articolul 157 alineatul (3) || Anexa VII, partea II, punctul 10 ||
 Articolul 157 alineatul (4) || Anexa VII, partea II, punctul 11 ||
 Articolul 158 alineatul (1) || Anexa VII, partea II, punctul 12 ||
 Articolul 158 alineatul (2) || Anexa VII, partea II, punctul 13 ||
 Articolul 158 alineatul (3) || Anexa VII, partea II, punctul 14 ||
 Articolul 158 alineatul (4) || Anexa VII, partea II, punctul 15 ||
 Articolul 158 alineatul (5) || Anexa VII, partea II, punctul 16 ||
 Articolul 159 alineatul (1) || Anexa VII, partea II, punctul 17 ||
 Articolul 159 alineatul (2) || Anexa VII, partea II, punctul 18 ||
 Articolul 159 alineatul (3) || Anexa VII, partea II, punctul 19 ||
 Articolul 159 alineatul (4) || Anexa VII, partea II, punctul 20 ||
 Articolul 160 alineatul (1) || Anexa VII, partea II, punctul 21 ||
 Articolul 160 alineatul (2) || Anexa VII, partea II, punctul 22 ||
 Articolul 160 alineatul (3) || Anexa VII, partea II, punctul 23 ||
 Articolul 160 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 161 alineatul (1) || Anexa VII, partea II, punctul 24 ||
 Articolul 161 alineatul (2) || Anexa VII, partea II, punctele 25 și 26 ||
 Articolul 161 alineatul (3) || Anexa VII, partea II, punctul 27 ||
 Articolul 162 alineatul (1) || Anexa VII, partea III, punctul 1 ||
 Articolul 162 alineatul (2) || Anexa VII, partea III, punctul 2 ||
 Articolul 162 alineatul (3) || Anexa VII, partea III, punctul 3 ||
 Articolul 162 alineatul (4) || Anexa VII, partea III, punctul 4 ||
 Articolul 162 alineatul (5) || Anexa VII, partea III, punctul 5 ||
 Articolul 162 alineatul (6) || Anexa VII, partea III, punctul 6 ||
 Articolul 162 alineatul (7) || Anexa VII, partea III, punctul 7 ||
 Articolul 162 alineatul (8) || Anexa VII, partea III, punctul 9 ||
 Articolul 162 alineatul (9) || Anexa VII, partea III, punctul 10 ||
 Articolul 162 alineatul (10) || Anexa VII, partea III, punctul 11 ||
 Articolul 163 alineatul (1) || Anexa VII, partea III, punctul 12 ||
 Articolul 163 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 164 || Anexa VII, partea III, punctul 13 ||
 Articolul 165 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 1 ||
 Articolul 165 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 2 ||
 Articolul 165 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 3 ||
 Articolul 166 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 5 ||
 Articolul 166 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 12 ||
 Articolul 166 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctele 13-15 ||
 Articolul 166 alineatul (4) || Anexa VII, partea IV, punctul 16 ||
 Articolul 167 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 17 ||
 Articolul 167 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 18 ||
 Articolul 168 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctele 19-23 ||
 Articolul 168 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 24 ||
 Articolul 168 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 25 ||
 Articolul 169 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctele 26-28 ||
 Articolul 169 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 29 ||
 Articolul 169 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 170 || Anexa VII, partea IV, punctul 30 ||
 Articolul 171 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 31 ||
 Articolul 171 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 32 ||
 Articolul 171 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 33 ||
 Articolul 171 alineatul (4) || Anexa VII, partea IV, punctul 34 ||
 Articolul 171 alineatul (5) || Anexa VII, partea IV, punctul 35 ||
 Articolul 172 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 36 ||
 Articolul 172 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 37, primul paragraf ||
 Articolul 172 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 37, al doilea paragraf ||
 Articolul 172 alineatul (4) || Anexa VII, partea IV, punctul 38 ||
 Articolul 172 alineatul (5) || Anexa VII, partea IV, punctul 39 ||
 Articolul 173 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 40 ||
 Articolul 173 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 41 ||
 Articolul 173 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 42 ||
 Articolul 174 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 44 ||
 Articolul 174 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 45 ||
 Articolul 174 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 46 ||
 Articolul 174 alineatul (4) || Anexa VII, partea IV, punctul 47 ||
 Articolul 174 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 174 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 175 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctele 43 și 49-56 ||
 Articolul 175 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 57 ||
 Articolul 176 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctele 59-66 ||
 Articolul 176 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctele 67-72 ||
 Articolul 176 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 177 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctele 73-81 ||
 Articolul 177 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 82 ||
 Articolul 177 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctele 83-86 ||
 Articolul 178 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctele 87-92 ||
 Articolul 178 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 93 ||
 Articolul 178 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctele 94 și 95 ||
 Articolul 178 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 179 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctele 98-100 ||
 Articolul 179 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctele 101 și 102 ||
 Articolul 179 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctele 103 și 104 ||
 Articolul 179 alineatul (4) || Anexa VII, partea IV, punctul 96 ||
 Articolul 179 alineatul (5) || Anexa VII, partea IV, punctul 97 ||
 Articolul 179 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 180 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 180 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 105 ||
 Articolul 180 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 106 ||
 Articolul 180 alineatul (4) || Anexa VII, partea IV, punctul 107 ||
 Articolul 180 alineatul (5) || Anexa VII, partea IV, punctul 108 ||
 Articolul 180 alineatul (6) || Anexa VII, partea IV, punctul 109 ||
 Articolul 181 || Anexa VII, partea IV, punctele 110-114 ||
 Articolul 182 || Anexa VII, partea IV, punctul 115 ||
 Articolul 183 || Anexa VII, partea IV, punctul 116 ||
 Articolul 184 || Anexa VII, partea IV, punctele 117-123 ||
 Articolul 185 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 124 ||
 Articolul 185 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctele 125 și 126 ||
 Articolul 185 alineatul (3) || Anexa VII, partea IV, punctul 127 ||
 Articolul 185 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 186 alineatul (1) || Anexa VII, partea IV, punctul 128 ||
 Articolul 186 alineatul (2) || Anexa VII, partea IV, punctul 129 ||
 Articolul 187 || Anexa VII, partea IV, punctul 131 ||
 Articolul 188 || Articolul 90 și anexa VIII, partea 1, punctul 2 ||
 Articolul 189 alineatul (1) || Articolul 93 alineatul (2) ||
 Articolul 189 alineatul (2) || Articolul 93 alineatul (3) ||
 Articolul 189 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 1 ||
 Articolul 189 alineatul (4) || Anexa VIII, partea III, punctul 2 ||
 Articolul 189 alineatul (5) || Anexa VIII, partea V, punctele 1 și 2 ||
 Articolul 189 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 190 alineatul (1) || Articolul 92 alineatul (1) ||
 Articolul 190 alineatul (2) || Articolul 92 alineatul (2) ||
 Articolul 190 alineatul (3) || Articolul 92 alineatul (3) ||
 Articolul 190 alineatul (4) || Articolul 92 alineatul (4) ||
 Articolul 190 alineatul (5) || Articolul 92 alineatul (5) ||
 Articolul 190 alineatul (6) || Articolul 92 alineatul (6) ||
 Articolul 190 alineatul (7) || Anexa VIII, partea II, punctul 1 ||
 Articolul 190 alineatul (8) || Anexa VIII, partea II, punctul 2 ||
 Articolul 190 alineatul (9) ||   ||
 Articolul 190 alineatul (10) ||   ||
 Articolul 191 || Anexa VIII, partea I, punctele 3 și 4 ||
 Articolul 192 || Anexa VIII, partea I, punctul 5 ||
 Articolul 193 alineatul (1) || Anexa VIII, partea I, punctul 7 ||
 Articolul 193 alineatul (2) || Anexa VIII, partea I, punctul 8 ||
 Articolul 193 alineatul (3) || Anexa VIII, partea I, punctul 9 ||
 Articolul 193 alineatul (4) || Anexa VIII, partea I, punctul 10 ||
 Articolul 193 alineatele (5) și (9) ||   ||
 Articolul 194 alineatul (1) || Anexa VIII, partea I, punctul 11 ||
 Articolul 194 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 195 alineatul (1) || Anexa VIII, partea I, punctul 12 ||
 Articolul 195 alineatul (2) || Anexa VIII, partea I, punctele 13-17 ||
 Articolul 195 alineatul (3) || Anexa VIII, partea I, punctul 20 ||
 Articolul 195 alineatul (4) || Anexa VIII, partea I, punctul 21 ||
 Articolul 195 alineatul (5) || Anexa VIII, partea I, punctul 22 ||
 Articolul 195 alineatele (6) și (10) ||   ||
 Articolul 196 || Anexa VIII, partea I, punctele 23-25 ||
 Articolul 197 alineatul (1) || Anexa VIII, partea I, punctul 26 ||
 Articolul 197 alineatul (2) || Anexa VIII, partea I, punctul 27 ||
 Articolul 198 || Anexa VIII, partea I, punctul 29 ||
 Articolul 199 alineatul (1) || Anexa VIII, partea I, punctele 30 și 31 ||
 Articolul 199 alineatul (2) || Anexa VIII, partea I, punctul 32 ||
 Articolul 200 || Anexa VIII, partea II, punctul 3 ||
 Articolul 201 || Anexa VIII, partea II, punctele 4-5 ||
 Articolul 202 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 6 ||
 Articolul 202 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 6, litera a ||
 Articolul 202 alineatul (3) || Anexa VIII, partea II, punctul 6, litera b ||
 Articolul 202 alineatul (4) || Anexa VIII, partea II, punctul 6, litera c ||
 Articolul 202 alineatul (5) || Anexa VIII, partea II, punctul 7 ||
 Articolul 203 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 8 ||
 Articolul 203 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 8, litera (a) ||
 Articolul 203 alineatul (3) || Anexa VIII, partea II, punctul 8, litera (b) ||
 Articolul 203 alineatul (4) || Anexa VIII, partea II, punctul 8, litera (c) ||
 Articolul 203 alineatul (5) || Anexa VIII, partea II, punctul 8, litera (d) ||
 Articolul 204 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 204 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 9, litera (a) ||
 Articolul 204 alineatul (3) || Anexa VIII, partea II, punctul 9, litera (b) ||
 Articolul 205 || Anexa VIII, partea II, punctul 10 ||
 Articolul 206 || Anexa VIII, partea II, punctul 11 ||
 Articolul 207 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 12 ||
 Articolul 207 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 13 ||
 Articolul 208 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 14 ||
 Articolul 208 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 15 ||
 Articolul 208 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 209 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 16 ||
 Articolul 209 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 17 ||
 Articolul 209 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 210 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 18 ||
 Articolul 210 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 19 ||
 Articolul 211 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 20 ||
 Articolul 211 alineatul (2) || Anexa VIII, partea II, punctul 21 ||
 Articolul 212 alineatul (1) || Anexa VIII, partea II, punctul 22 ||
 Articolul 212 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 212 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 213 || Anexa VIII, partea III, punctul 3 ||
 Articolul 214 || Anexa VIII, partea III, punctul 4 ||
 Articolul 215 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 5 ||
 Articolul 215 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctele 6-10 ||
 Articolul 215 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 11 ||
 Articolul 215 alineatul (4) || Anexa VIII, partea III, punctele 22 și 23 ||
 Articolul 215 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 216 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctele 12-15 ||
 Articolul 216 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 16 ||
 Articolul 216 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 17 ||
 Articolul 216 alineatul (4) || Anexa VIII, partea III, punctele 18 și 19 ||
 Articolul 216 alineatul (5) || Anexa VIII, partea III, punctele 20 și 21 ||
 Articolul 216 alineatul (6) || Anexa VIII, partea III, punctele 22 și 23 ||
 Articolul 216 alineatele (7) și (9) ||   ||
 Articolul 217 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 24 ||
 Articolul 217 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 25 ||
 Articolul 217 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 26 ||
 Articolul 217 alineatul (4) || Anexa VIII, partea III, punctul 27 ||
 Articolul 217 alineatul (5) || Anexa VIII, partea III, punctul 28 ||
 Articolul 217 alineatul (6) || Anexa VIII, partea III, punctul 29 ||
 Articolul 217 alineatul (7) ||   ||
 Articolul 218 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctele 30-32 ||
 Articolul 218 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 33 ||
 Articolul 218 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctele 34-35 ||
 Articolul 218 alineatele (4) și (7) ||   ||
 Articolul 219 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 36 ||
 Articolul 219 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctele 37-40 ||
 Articolul 219 alineatele (3)-(6) ||   ||
 Articolul 220 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctele 42-46 ||
 Articolul 220 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctele 47-52 ||
 Articolul 220 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctele 53-56 ||
 Articolul 221 || Anexa VIII, partea III, punctul 57 ||
 Articolul 222 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 58 ||
 Articolul 222 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 222 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 223 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 60 ||
 Articolul 223 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 61 ||
 Articolul 224 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctele 62-65 ||
 Articolul 224 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 66 ||
 Articolul 224 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 67 ||
 Articolul 225 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctele 68-71 ||
 Articolul 225 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 72 ||
 Articolul 225 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctele 73 și 74 ||
 Articolul 226 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 76 ||
 Articolul 226 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 77 ||
 Articolul 226 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 78 ||
 Articolul 227 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 79 ||
 Articolul 227 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 80 ||
 Articolul 227 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 80, litera a ||
 Articolul 227 alineatul (4) || Anexa VIII, partea III, punctele 81-82 ||
 Articolul 228 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 83 ||
 Articolul 228 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 83 ||
 Articolul 228 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 84 ||
 Articolul 228 alineatul (4) || Anexa VIII, partea III, punctul 85 ||
 Articolul 229 || Anexa VIII, partea III, punctul 86 ||
 Articolul 230 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 87 ||
 Articolul 230 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 88 ||
 Articolul 230 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 89 ||
 Articolul 231 alineatul (1) || Anexa VIII, partea III, punctul 90 ||
 Articolul 231 alineatul (2) || Anexa VIII, partea III, punctul 91 ||
 Articolul 231 alineatul (3) || Anexa VIII, partea III, punctul 92 ||
 Articolul 232 alineatul (1) || Anexa VIII, partea IV, punctul 1 ||
 Articolul 232 alineatul (2) || Anexa VIII, partea IV, punctul 2 ||
 Articolul 233 alineatul (1) || Anexa VIII, partea IV, punctul 3 ||
 Articolul 233 alineatul (2) || Anexa VIII, partea IV, punctul 4 ||
 Articolul 233 alineatul (3) || Anexa VIII, partea IV, punctul 5 ||
 Articolul 234 alineatul (1) || Anexa VIII, partea IV, punctul 6 ||
 Articolul 234 alineatul (2) || Anexa VIII, partea IV, punctul 7 ||
 Articolul 234 alineatul (3) || Anexa VIII, partea IV, punctul 8 ||
 Articolul 235 || Anexa VIII, partea VI, punctul 1 ||
 Articolul 236 || Anexa VIII, partea VI, punctul 2 ||
 Articolul 237 alineatele (1)-(9) || Anexa IX, partea I, punctul 1 ||
 Articolul 237 alineatul (10) || Articolul 4 punctul 37 ||
 Articolul 237 alineatul (11) || Articolul 4 punctul 38 ||
 Articolul 237 alineatul (12) || Articolul 4 punctul 41 ||
 Articolul 237 alineatul (13) ||   ||
 Articolul 237 alineatul (14) ||   ||
 Articolul 238 alineatul (1) || Anexa IX, partea II, punctul 1 ||
 Articolul 238 alineatul (2) || Anexa IX, partea II, punctul 1, litera a ||
 Articolul 238 alineatul (3) || Anexa IX, partea II, punctul 1, litera b ||
 Articolul 238 alineatul (4) || Anexa IX, partea II, punctul 1, litera c ||
 Articolul 238 alineatul (5) || Anexa IX, partea II, punctul 1, litera d ||
 Articolul 238 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 239 alineatul (1) || Anexa IX, partea II, punctul 2 ||
 Articolul 239 alineatul (2) || Anexa IX, partea II, punctul 2, litera a ||
 Articolul 239 alineatul (3) || Anexa IX, partea II, punctul 2, litera b ||
 Articolul 239 alineatul (4) || Anexa IX, partea II, punctul 2, litera c ||
 Articolul 239 alineatul (5) || Anexa IX, partea II, punctul 2, litera d ||
 Articolul 239 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 240 alineatul (1) || Articolul 95 alineatul (1) ||
 Articolul 240 alineatul (2) || Articolul 95 alineatul (2) ||
 Articolul 240 alineatul (3) || Articolul 96 alineatul (2) ||
 Articolul 240 alineatul (4) || Articolul 96 alineatul (3) ||
 Articolul 240 alineatul (5) || Articolul 96 alineatul (4) ||
 Articolul 240 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 241 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctele 2 și 3 ||
 Articolul 241 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 5 ||
 Articolul 241 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctul 5 ||
 Articolul 242 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctul 60 ||
 Articolul 242 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 61 ||
 Articolul 242 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 242 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 243 alineatul (1) || Articolul 101 alineatul (1) ||
 Articolul 243 alineatul (2) || Articolul 101 alineatul (2) ||
 Articolul 243 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 244 || Anexa IX, partea II, punctele 3 și 4 ||
 Articolul 245 || Anexa IX, partea II, punctele 5-7 ||
 Articolul 246 || Anexa IX, partea IV, punctele 6-7 ||
 Articolul 247 || Anexa IX, partea IV, punctul 8 ||
 Articolul 248 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctele 9-10 ||
 Articolul 248 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 10 (modificare) ||
 Articolul 249 || Anexa IX, partea IV, punctele 11-12 ||
 Articolul 250 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctul 13 ||
 Articolul 250 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 15 ||
 Articolul 251 alineatul (1) || Articolul 100 ||
 Articolul 251 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctele 17-20 ||
 Articolul 251 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctul 21 ||
 Articolul 251 alineatul (4) || Anexa IX, partea IV, punctele 22-23 ||
 Articolul 251 alineatul (5) || Anexa IX, partea IV, punctele 24-25 ||
 Articolul 251 alineatul (6) || Anexa IX, partea IV, punctele 26-29 ||
 Articolul 251 alineatul (7) || Anexa IX, partea IV, punctul 30 ||
 Articolul 251 alineatul (8) || Anexa IX, partea IV, punctul 32 ||
 Articolul 251 alineatul (9) || Anexa IX, partea IV, punctul 33 ||
 Articolul 252 || Anexa IX, partea IV, punctul 34 ||
 Articolul 253 || Anexa IX, partea IV, punctele 35-36 ||
 Articolul 254 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctele 38, 39 și 41 ||
 Articolul 254 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 42 ||
 Articolul 254 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctul 43 ||
 Articolul 254 alineatul (4) || Anexa IX, partea IV, punctul 44 ||
 Articolul 254 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 255 || Anexa IX, partea IV, punctul 45 ||
 Articolul 256 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctele 46-47 ||
 Articolul 256 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 51 ||
 Articolul 257 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctul 52 ||
 Articolul 257 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 53 ||
 Articolul 257 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctul 54 ||
 Articolul 257 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 258 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctele 55, 57 ||
 Articolul 258 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 58 ||
 Articolul 258 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctul 59 ||
 Articolul 259 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctul 62 ||
 Articolul 259 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctele 63-65 ||
 Articolul 259 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctele 66 și 67 ||
 Articolul 259 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 260 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctul 68 ||
 Articolul 260 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 70 ||
 Articolul 260 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctul 71 (modificare) ||
 Articolul 261 alineatul (1) || Anexa IX, partea IV, punctul 72 ||
 Articolul 261 alineatul (2) || Anexa IX, partea IV, punctul 73 ||
 Articolul 261 alineatul (3) || Anexa IX, partea IV, punctele 74-75 ||
 Articolul 261 alineatul (4) || Anexa IX, partea IV, punctul 76 ||
 Articolul 262 alineatul (1) || Articolul 97 alineatul (1) ||
 Articolul 262 alineatul (2) || Articolul 97 alineatul (2) ||
 Articolul 262 alineatul (3) || Articolul 97 alineatul (3) ||
 Articolul 263 || Anexa IX, partea III, punctul 1 ||
 Articolul 264 || Anexa IX, partea III, punctele 2-7 ||
 Articolul 265 || Articolul 98 alineatul (1) și anexa IX, partea III, punctele 8 și 9 ||
 Articolul 266 alineatul (1) ||   || Anexa II, punctul 5
 Articolul 266 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 267 alineatul (1) || Anexa III, partea I, punctul 2 ||
 Articolul 267 alineatul (2) || Anexa III, partea I, punctul 3 ||
 Articolul 267 alineatul (3) || Anexa III, partea I, punctul 4 ||
 Articolul 267 alineatul (4) || Anexa III, partea I, punctul 5 ||
 Articolul 267 alineatul (5) || Anexa III, partea I, punctul 6 ||
 Articolul 267 alineatul (6) || Anexa III, partea I, punctul 7 ||
 Articolul 267 alineatul (7) || Anexa III, partea I, punctul 8 ||
 Articolul 267 alineatul (8) || Anexa III, partea I, punctul 9 ||
 Articolul 267 alineatul (9) || Anexa III, partea I, punctul 10 ||
 Articolul 267 alineatul (10) || Anexa III, partea I, punctul 11 ||
 Articolul 267 alineatul (11) || Anexa III, partea I, punctul 12 ||
 Articolul 267 alineatul (12) || Anexa III, partea I, punctul 13 ||
 Articolul 267 alineatul (13) || Anexa III, partea I, punctul 14 ||
 Articolul 267 alineatul (14) || Anexa III, partea I, punctul 15 ||
 Articolul 267 alineatul (15) || Anexa III, partea I, punctul 16 ||
 Articolul 267 alineatul (16) || Anexa III, partea I, punctul 17 ||
 Articolul 267 alineatul (17) || Anexa III, partea I, punctul 18 ||
 Articolul 267 alineatul (18) || Anexa III, partea I, punctul 19 ||
 Articolul 267 alineatul (19) || Anexa III, partea I, punctul 20 ||
 Articolul 267 alineatul (20) || Anexa III, partea I, punctul 21 ||
 Articolul 267 alineatul (21) || Anexa III, partea I, punctul 22 ||
 Articolul 267 alineatul (22) || Anexa III, partea I, punctul 23 ||
 Articolul 267 alineatul (23) || Anexa III, partea I, punctul 26 ||
 Articolul 267 alineatul (24) || Anexa III, partea I, punctul 27 ||
 Articolul 267 alineatul (25) || Anexa III, partea I, punctul 28 ||
 Articolul 267 alineatul (26) || Anexa III, partea VII, litera a ||
 Articolul 267 alineatul (27) || Anexa III, partea VII, litera a ||
 Articolul 267 alineatele (28) și (31) ||   ||
 Articolul 268 alineatul (1) || Anexa III, partea II, punctul 1 ||
 Articolul 268 alineatul (2) || Anexa III, partea II, punctul 2 ||
 Articolul 268 alineatul (3) || Anexa III, partea II, punctul 3, primul și al doilea paragraf ||
 Articolul 268 alineatul (4) || Anexa III, partea II, punctul 3, al treilea paragraf ||
 Articolul 268 alineatul (5) || Anexa III, partea II, punctul 4 ||
 Articolul 268 alineatul (6) || Anexa III, partea II, punctul 5 ||
 Articolul 268 alineatul (7) || Anexa III, partea II, punctul 7 ||
 Articolul 268 alineatul (8) || Anexa III, partea II, punctul 8 ||
 Articolul 269 alineatul (1) || Anexa III, partea III ||
 Articolul 269 alineatul (2) || Anexa III, partea III ||
 Articolul 269 alineatul (3) || Anexa III, partea III ||
 Articolul 270 alineatul (1) || Anexa III, partea IV ||
 Articolul 270 alineatul (2) || Anexa III, partea IV, nota de subsol 4 ||
 Articolul 271 alineatul (1) || Anexa III, partea V, punctul 1 ||
 Articolul 271 alineatul (2) || Anexa III, partea V, punctul 2 ||
 Articolul 272 alineatul (1) || Anexa III, partea V, punctele 3-4 ||
 Articolul 272 alineatul (2) || Anexa III, partea V, punctul 5 ||
 Articolul 272 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 272 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 273 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 273 alineatul (2) || Anexa III, partea V, punctul 6 ||
 Articolul 273 alineatul (3) || Anexa III, partea V, punctul 7 ||
 Articolul 273 alineatul (4) || Anexa III, partea V, punctul 8 ||
 Articolul 274 alineatul (1) || Anexa III, partea V, punctul 11 ||
 Articolul 274 alineatul (2) || Anexa III, partea V, punctul 12 ||
 Articolul 275 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 275 alineatul (2) || Anexa III, partea V, punctul 13 ||
 Articolul 275 alineatul (3) || Anexa III, partea V, punctul 14 ||
 Articolul 276 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 276 alineatul (2) || Anexa III, partea V, punctul 15 ||
 Articolul 276 alineatul (3) || Anexa III, partea V, punctul 16 ||
 Articolul 276 alineatul (4) || Anexa III, partea V, punctul 17 ||
 Articolul 276 alineatul (5) || Anexa III, partea V, punctul 18 ||
 Articolul 276 alineatul (6) || Anexa III, partea V, punctul 19 ||
 Articolul 276 alineatul (7) || Anexa III, partea V, punctul 20 ||
 Articolul 276 alineatul (8) || Anexa III, partea V, punctul 21 ||
 Articolul 277 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 1 ||
 Articolul 277 alineatul (2) || Anexa III, partea VI, punctul 2 ||
 Articolul 277 alineatul (3) || Anexa III, partea VI, punctul 3 ||
 Articolul 277 alineatul (4) || Anexa III, partea VI, punctul 4 ||
 Articolul 277 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 277 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 278 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 5 ||
 Articolul 278 alineatul (2) || Anexa III, partea VI, punctul 6 ||
 Articolul 278 alineatul (3) || Anexa III, partea VI, punctul 6 ||
 Articolul 278 alineatul (4) || Anexa III, partea VI, punctul 7 ||
 Articolul 278 alineatul (5) || Anexa III, partea VI, punctul 8 ||
 Articolul 278 alineatul (6) || Anexa III, partea VI, punctul 9 ||
 Articolul 278 alineatul (7) || Anexa III, partea VI, punctul 10 ||
 Articolul 278 alineatul (8) || Anexa III, partea VI, punctul 11 (modificare) ||
 Articolul 278 alineatul (9) || Anexa III, partea VI, punctul 12 ||
 Articolul 278 alineatul (10) || Anexa III, partea VI, punctul 13 ||
 Articolul 278 alineatul (11) || Anexa III, partea VI, punctul 14 ||
 Articolul 278 alineatul (12) || Anexa III, partea VI, punctul 15 ||
 Articolul 278 alineatul (13) ||   ||
 Articolul 279 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 16 ||
 Articolul 279 alineatele (2) și (7) ||   ||
 Articolul 280 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctele 18 și 25 ||
 Articolul 280 alineatul (2) || Anexa III, partea VI, punctul 19 ||
 Articolul 280 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 280 alineatul (4) || Anexa III, partea VI, punctul 20 ||
 Articolul 280 alineatul (5) || Anexa III, partea VI, punctul 21 ||
 Articolul 280 alineatul (6) || Anexa III, partea VI, punctul 22 ||
 Articolul 280 alineatul (7) || Anexa III, partea VI, punctul 23 ||
 Articolul 280 alineatul (8) || Anexa III, partea VI, punctul 24 ||
 Articolul 281 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 17 ||
 Articolul 281 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 281 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 281 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 282 || Anexa III, partea VI, punctul 26 ||
 Articolul 283 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 27 ||
 Articolul 283 alineatul (2) || Anexa III, partea VI, punctul 28 ||
 Articolul 283 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 283 alineatul (4) || Anexa III, partea VI, punctul 29 ||
 Articolul 283 alineatul (5) || Anexa III, partea VI, punctul 30 ||
 Articolul 283 alineatul (6) || Anexa III, partea VI, punctul 31 ||
 Articolul 284 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 32 ||
 Articolul 284 alineatul (2) || Anexa III, partea VI, punctul 33 ||
 Articolul 284 alineatele (3)-(10) ||   ||
 Articolul 285 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 34 ||
 Articolul 285 alineatul (2) || Anexa III, partea VI, punctul 35 ||
 Articolul 285 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 285 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 285 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 285 alineatul (6) ||   ||
 Articolul 286 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 36 ||
 Articolul 286 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 286 alineatul (3) || Anexa III, partea VI, punctul 38 ||
 Articolul 286 alineatul (4) || Anexa III, partea VI, punctul 39 ||
 Articolul 286 alineatul (5) || Anexa III, partea VI, punctul 40 ||
 Articolul 286 alineatul (6) || Anexa III, partea VI, punctul 41 ||
 Articolul 286 alineatul (7) ||   ||
 Articolul 286 alineatul (8) ||   ||
 Articolul 286 alineatul (9) ||   ||
 Articolul 286 alineatul (10) ||   ||
 Articolul 287 alineatul (1) || Anexa III, partea VI, punctul 42 ||
 Articolul 287 alineatele (2) și (5) ||   ||
 Articolul 287 alineatul (6) || Anexa III, partea VI, punctul 42 ||
 Articolul 288 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 288 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 288 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 289 || Anexa III, partea VII, punctul a ||
 Articolul 290 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 290 alineatul (2) || Anexa III, partea VII, punctul b 5 ||
 Articolul 290 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 291 alineatul (1) || Anexa III, partea VII, punctul b (iii) ||
 Articolul 291 alineatul (2) || Anexa III, partea VII, punctul b (iv) ||
 Articolul 291 alineatul (3) || Anexa III, partea VII, punctul b (v) ||
 Articolul 291 alineatul (4) || Anexa III, partea VII, punctul b, al cincilea paragraf, literele (c)‑(d) ||
 Articolul 292 alineatul (1) || Anexa III, partea VII, punctul c) ||
 Articolul 292 alineatul (2) || Anexa III, partea VII, punctul c) ||
 Articolul 292 alineatul (3) || Anexa III, partea VII, punctul c) ||
 Articolul 292 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 293 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 293 alineatul (2) ||   || Anexa II, punctele 7-11
 Articolul 294 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 295 ||   ||
 Articolul 296 ||   ||
 Articolul 297 ||   ||
 Articolul 298 ||   ||
 Articolul 299 ||   ||
 Articolul 300 ||   ||
 Articolul 301 alineatul (1) || Articolul 104 alineatul (6) ||
 Articolul 301 alineatul (2) || Articolul 105 alineatul (1) și articolul 105 alineatul (2) ||
 Articolul 301 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 302 alineatul (1) || Articolul 102 alineatele (2) și (3). ||
 Articolul 302 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 303 alineatul (3) || Articolul 102 alineatul (4) ||
 Articolul 303 alineatul (3) || Anexa X, partea IV, punctul 1 ||
 Articolul 303 alineatul (3) || Anexa X, partea IV, punctul 2 ||
 Articolul 303 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 303 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 304 alineatul (1) || Anexa X, partea I, punctul 1 ||
 Articolul 305 alineatul (2) || Anexa X, partea I, punctele 2-4 ||
 Articolul 305 alineatul (3) || Anexa X, partea I, punctele 5-6 ||
 Articolul 305 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 306 alineatul (1) || Articolul 104 alineatul (1) ||
 Articolul 306 alineatul (2) || Anexa X, partea II, punctul 1, prima teză ||
 Articolul 306 alineatul (3) || Anexa X, partea II, punctul 1, a doua teză ||
 Articolul 306 alineatul (4) || Anexa X, partea II, punctul 2 ||
 Articolul 307 alineatul (1) || Anexa X, partea II, punctul 4 ||
 Articolul 307 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 307 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 308 alineatul (1) || Anexa X, partea II, punctele 5-7 ||
 Articolul 308 alineatul (2) || Anexa X, partea II, punctele 10 și 11 ||
 Articolul 309 || Anexa X, partea II, punctul 12 ||
 Articolul 310 || Anexa X, partea III, punctele 1-7 ||
 Articolul 311 alineatul (1) || Anexa X, partea III, punctul 1 ||
 Articolul 311 alineatul (2) || Anexa X, partea III, punctele 8-12 ||
 Articolul 311 alineatul (3) || Anexa X, partea III, punctele 13-18 ||
 Articolul 311 alineatul (4) || Anexa X, partea III, punctul 19 ||
 Articolul 311 alineatul (5) || Anexa X, partea III, punctul 20 ||
 Articolul 311 alineatul (6) || Anexa X, partea III, punctele 21-24 ||
 Articolul 311 alineatul (7) ||   ||
 Articolul 312 alineatul (1) || Anexa X, partea III, punctul 25 ||
 Articolul 312 alineatul (2) || Anexa X, partea III, punctul 26 ||
 Articolul 312 alineatul (3) || Anexa X, partea III, punctul 27 ||
 Articolul 312 alineatul (4) || Anexa X, partea III, punctul 28 ||
 Articolul 312 alineatul (5) || Anexa X, partea III, punctul 29 ||
 Articolul 313 || Anexa X, partea V ||
 Articolul 314 alineatul (1) ||   || Articolul 26
 Articolul 314 alineatul (2) ||   || Articolul 26
 Articolul 314 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 315 ||   ||
 Articolul 316 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 1
 Articolul 316 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 2
 Articolul 316 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 3
 Articolul 317 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 4
 Articolul 317 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 318 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 5
 Articolul 318 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 319 ||   || Anexa I, punctul 7
 Articolul 320 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 9
 Articolul 320 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 10
 Articolul 321 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 8
 Articolul 321 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 8
 Articolul 322 ||   || Anexa I, punctul 11
 Articolul 323 ||   || Anexa I, punctul 13
 Articolul 324 ||   || Anexa I, punctul 14
 Articolul 325 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 14
 Articolul 325 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 14
 Articolul 325 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 14
 Articolul 325 alineatul (4) ||   ||  Articolul 19 alineatul (1)
 Articolul 326 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 16, litera a
 Articolul 326 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 16, litera a
 Articolul 326 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 16, litera a
 Articolul 326 alineatul (4) ||   || Anexa I, punctul 16, litera a
 Articolul 326 alineatul (4) ||   || Anexa I, punctul 16, litera a
 Articolul 327 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 14, litera a
 Articolul 327 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 14, litera b
 Articolul 327 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 14, litera c
 Articolul 327 alineatul (4) ||   || Anexa I, punctul 14, litera a
 Articolul 328 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 17
 Articolul 328 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 18
 Articolul 328 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 19
 Articolul 328 alineatul (4) ||   || Anexa I, punctul 20
 Articolul 328 alineatul (5) ||   || Anexa I, punctul 21
 Articolul 328 alineatul (6) ||   || Anexa I, punctul 22
 Articolul 328 alineatul (7) ||   || Anexa I, punctul 23
 Articolul 328 alineatul (8) ||   || Anexa I, punctul 24
 Articolul 328 alineatul (9) ||   || Anexa I, punctul 25
 Articolul 329 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 26
 Articolul 329 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 27
 Articolul 329 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 28
 Articolul 329 alineatul (4) ||   || Anexa I, punctul 29
 Articolul 329 alineatul (5) ||   || Anexa I, punctul 30
 Articolul 329 alineatul (6) ||   || Anexa I, punctul 31
 Articolul 329 alineatul (7) ||   || Anexa I, punctul 32
 Articolul 330 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 33
 Articolul 330 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 33
 Articolul 330 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 331 ||   || Anexa I, punctul 34
 Articolul 332 ||   || Anexa I, punctul 36
 Articolul 333 alineatul (1) ||   ||
 Articolul 333 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 37
 Articolul 333 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 38
 Articolul 334 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 41
 Articolul 334 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 41
 Articolul 335 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 42
 Articolul 335 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 335 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 43
 Articolul 335 alineatul (4) ||   || Anexa I, punctul 44
 Articolul 335 alineatul (5) ||   || Anexa I, punctul 45
 Articolul 335 alineatul (6) ||   || Anexa I, punctul 46
 Articolul 336 ||   || Anexa I, punctul 8
 Articolul 337 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctele 48-49
 Articolul 337 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 50
 Articolul 338 ||   || Anexa I, punctul 51
 Articolul 339 alineatul (1) ||   || Anexa I, punctul 53
 Articolul 339 alineatul (2) ||   || Anexa I, punctul 54
 Articolul 339 alineatul (3) ||   || Anexa I, punctul 55
 Articolul 339 alineatul (4) ||   || Anexa I, punctul 56
 Articolul 340 ||   || Anexa III, punctul 1
 Articolul 341 alineatul (1) ||   || Anexa III, punctul 2 și punctul 2 (4)
 Articolul 341 alineatul (2) ||   || Anexa III, punctul 2(2)
 Articolul 341 alineatul (3) ||   || Anexa III, punctul 2(1)
 Articolul 341 alineatul (4) ||   || Anexa III, punctul 2(2)
 Articolul 341 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 342 alineatul (1) ||   || Anexa III, punctul 2(1)
 Articolul 342 alineatul (2) ||   || Anexa III, punctul 2(1)
 Articolul 342 alineatul (3) ||   || Anexa III, punctul 2(1)
 Articolul 343 alineatul (1) ||   || Anexa III, punctul 3(1)
 Articolul 343 alineatul (2) ||   || Anexa III, punctul 3(2)
 Articolul 343 alineatul (3) ||   || Anexa III, punctul 3(2)
 Articolul 343 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 344 ||   ||
 Articolul 345 ||   ||
 Articolul 346 alineatul (1) ||   || Anexa IV, punctul 1
 Articolul 346 alineatul (2) ||   || Anexa IV, punctul 2
 Articolul 346 alineatul (3) ||   || Anexa IV, punctul 3
 Articolul 346 alineatul (4) ||   || Anexa IV, punctul 4
 Articolul 346 alineatul (5) ||   || Anexa IV, punctul 6
 Articolul 347 alineatul (1) ||   || Anexa IV, punctul 8
 Articolul 347 alineatul (2) ||   || Anexa IV, punctul 9
 Articolul 347 alineatul (3) ||   || Anexa IV, punctul 10
 Articolul 347 alineatul (4) ||   || Anexa IV, punctul 12
 Articolul 348 alineatul (1) ||   || Anexa IV, punctul 13
 Articolul 348 alineatul (2) ||   || Anexa IV, punctul 14
 Articolul 348 alineatul (3) ||   || Anexa IV, punctul 15
 Articolul 348 alineatul (4) ||   || Anexa IV, punctul 16
 Articolul 348 alineatul (5) ||   || Anexa IV, punctul 17
 Articolul 348 alineatul (6) ||   || Anexa IV, punctul 18
 Articolul 349 alineatul (1) ||   || Anexa IV, punctul 19
 Articolul 349 alineatul (2) ||   || Anexa IV, punctul 20
 Articolul 350 ||   || Anexa IV, punctul 21
 Articolul 351 ||   ||
 Articolul 352 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (1)
 Articolul 352 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 352 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 353 alineatul (1) ||   || Anexa V, punctul 10, litera b
 Articolul 353 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 353 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 354 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (10)
 Articolul 354 alineatul (2) ||   || Anexa V, punctul 10, litera a
 Articolul 355 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (7)
 Articolul 355 alineatul (2) ||   || Anexa V punctul (8)
 Articolul 355 alineatul (3) ||   || Anexa V punctul (9)
 Articolul 355 alineatul (4) ||   || Anexa V punctul (10)
 Articolul 355 alineatul (5) ||   || Anexa V punctul (8)
 Articolul 356 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (11)
 Articolul 356 alineatul (2) ||   || Anexa V punctul (12)
 Articolul 356 alineatul (3) ||   || Anexa V punctul (12)
 Articolul 357 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (2)
 Articolul 357 alineatul (2) ||   || Anexa V punctul (2)
 Articolul 357 alineatul (3) ||   || Anexa V punctul (5)
 Articolul 357 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 358 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (3)
 Articolul 358 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 359 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (5)
 Articolul 360 alineatul (1) ||   || Anexa V punctul (5)
 Articolul 360 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 361 ||   || Anexa V, punctul 5, litera a
 Articolul 362 ||   || Anexa V, punctul 5, litera b
 Articolul 363 alineatul (1) ||   || Anexa V, punctul 5, litera c
 Articolul 363 alineatul (2) ||   || Anexa V, punctul 5, litera d
 Articolul 363 alineatul (3) ||   || Anexa V, punctul 5, litera d
 Articolul 363 alineatul (4) ||   || Anexa V, punctul 5, litera d
 Articolul 363 alineatul (5) ||   || Anexa V, punctul 5, litera d
 Articolul 363 alineatul (6) ||   || Anexa V, punctul 5, litera d
 Articolul 363 alineatul (7) ||   ||
 Articolul 364 alineatul (1) ||   || Anexa V, punctul 5, litera a
 Articolul 364 alineatul (2) ||   || Anexa V, punctul 5, litera e
 Articolul 365 alineatul (1) ||   || Anexa V, punctul 5, litera f
 Articolul 365 alineatul (2) ||   || Anexa V, punctul 5, litera g
 Articolul 365 alineatul (3) ||   || Anexa V, punctul 5, litera h
 Articolul 365 alineatul (4) ||   || Anexa V, punctul 5, litera h
 Articolul 365 alineatul (5) ||   || Anexa V, punctul 5, litera i
 Articolul 365 alineatul (6) ||   || Anexa V punctul (5)
 Articolul 366 ||   || Anexa V, punctul 5, litera j
 Articolul 367 ||   ||
 Articolul 367 alineatul (4) ||   || Anexa V, punctul 5, litera l
 Articolul 367 alineatul (5) ||   || Anexa V, punctul 5, litera l
 Articolul 367 alineatul (6) ||   || Anexa V, punctul 5, litera l
 Articolul 368 ||   || Anexa II, punctul 1
 Articolul 369 alineatul (1) ||   || Anexa II, punctul 2
 Articolul 369 alineatul (2) ||   || Anexa II, punctul 3
 Articolul 369 alineatul (3) ||   ||
 Articolul 370 ||   || Anexa II, punctul 4
 Articolul 371 ||   ||
 Articolul 372 ||   ||
 Articolul 373 ||   ||
 Articolul 374 ||   ||
 Articolul 375 ||   ||
 Articolul 376 ||   || Articolul 28 alineatul (1)
 Articolul 377 ||   ||
 Articolul 378 ||   ||
 Articolul 379 alineatul (1) || Articolul 106 alineatul (1) ||
 Articolul 379 alineatul (2) || Articolul 106 alineatul (1) ||
 Articolul 379 alineatul (3) ||   || Articolul 29 alineatul (1)
 Articolul 379 alineatul (4) ||   || Articolul 30 alineatul (1)
 Articolul 379 alineatul (5) ||   || Articolul 29 alineatul (2)
 Articolul 379 alineatul (6) || Articolul 106 alineatul (2) ||
 Articolul 379 alineatul (7) || Articolul 106 alineatul (3) ||
 Articolul 379 alineatul (8) ||   ||
 Articolul 380 || Articolul 107 ||
 Articolul 381 || Articolul 108 ||
 Articolul 382 || Articolul 109 ||
 Articolul 383 alineatul (1) || Articolul 110 alineatul (1) ||
 Articolul 383 alineatul (2) || Articolul 110 alineatul (2) ||
 Articolul 384 alineatul (1) || Articolul 111 alineatul (1) ||
 Articolul 384 alineatul (2) || Articolul 111 alineatul (4) ||
 Articolul 384 alineatul (3) || Articolul 30 alineatul (4) ||
 Articolul 384 alineatul (4) ||   || Articolul 31
 Articolul 385 ||   ||
 Articolul 386 alineatul (1) ||   || Anexa VI, punctul 1
 Articolul 386 alineatul (2) ||   || Anexa VI, punctul 2
 Articolul 386 alineatul (3) ||   || Anexa VI, punctul 3
 Articolul 387 ||   || Articolul 32 alineatul (1)
 Articolul 388 alineatul (1) || Articolul 112 alineatul (1) ||
 Articolul 388 alineatul (2) || Articolul 112 alineatul (2) ||
 Articolul 388 alineatul (3) || Articolul 112 alineatul (3) ||
 Articolul 388 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 389 alineatul (1) || Articolul 113 alineatul (3) ||
 Articolul 389 alineatul (2) || Articolul 113 alineatul (4) ||
 Articolul 390 alineatul (1) || Articolul 114 alineatul (1) ||
 Articolul 390 alineatul (2) || Articolul 114 alineatul (2) ||
 Articolul 390 alineatul (3) || Articolul 114 alineatul (3) ||
 Articolul 391 alineatul (1) || Articolul 115 alineatul (1) ||
 Articolul 391 alineatul (2) || Articolul 115 alineatul (2) ||
 Articolul 392 alineatul (1) || Articolul 117 alineatul (1) ||
 Articolul 392 alineatul (2) || Articolul 117 alineatul (2) ||
 Articolul 393 ||   ||
 Articolul 394 alineatul (1) || Articolul 122a alineatul (1) ||
 Articolul 394 alineatul (2) || Articolul 122a alineatul (2) ||
 Articolul 394 alineatul (3) || Articolul 122a alineatul (3) ||
 Articolul 394 alineatul (4) || Articolul 122a alineatul (4) ||
 Articolul 395 ||   ||
 Articolul 396 ||   ||
 Articolul 397 ||   ||
 Articolul 398 ||   ||
 Articolul 399 ||   ||
 Articolul 400 ||   ||
 Articolul 401 ||   ||
 Articolul 402 ||   ||
 Articolul 403 ||   ||
 Articolul 404 ||   ||
 Articolul 405 ||   ||
 Articolul 406 ||   ||
 Articolul 407 ||   ||
 Articolul 408 ||   ||
 Articolul 409 ||   ||
 Articolul 410 ||   ||
 Articolul 411 ||   ||
 Articolul 412 ||   ||
 Articolul 413 ||   ||
 Articolul 414 ||   ||
 Articolul 415 ||   ||
 Articolul 416 ||   ||
 Articolul 417 ||   ||
 Articolul 418 alineatul (1) || Articolul 145 alineatul (1) ||
 Articolul 418 alineatul (2) || Articolul 145 alineatul (2) ||
 Articolul 418 alineatul (3) || Articolul 145 alineatul (3) ||
 Articolul 418 alineatul (4) || Articolul 145 alineatul (4) ||
 Articolul 419 alineatul (1) || Anexa XII, partea I, punctul 1 și articolul 146 alineatul (1) ||
 Articolul 419 alineatul (2) || Articolul 146 alineatul (2) și anexa XII, partea I, punctele 2 și 3 ||
 Articolul 419 alineatul (3) || Articolul 146 alineatul (3) ||
 Articolul 420 || Articolul 147 și anexa XII, partea I, punctul 4 ||
 Articolul 421 alineatul (1) || Articolul 148 ||
 Articolul 421 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 422 alineatul (1) || Anexa XII, partea II, punctul 1 ||
 Articolul 422 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 423 || Anexa XII, partea II, punctul 2 ||
 Articolul 424 ||   ||
 Articolul 425 || Anexa XII, partea II, punctele 4, 8 ||
 Articolul 426 || Anexa XII, partea II, punctul 5 ||
 Articolul 427 ||   ||
 Articolul 428 || Anexa XII, partea II, punctul 6 ||
 Articolul 429 || Anexa XII, partea II, punctul 7 ||
 Articolul 430 || Anexa XII, partea II, punctul 9 ||
 Articolul 431 || Anexa XII, partea II, punctul 11 ||
 Articolul 432 || Anexa XII, partea II, punctul 12 ||
 Articolul 433 || Anexa XII, partea II, punctul 13 ||
 Articolul 434 || Anexa XII, partea II, punctul 14 ||
 Articolul 435 alineatul (1) || Anexa XII, partea II, punctul 15 ||
 Articolul 435 alineatul (2) ||   ||
 Articolul 436 ||   ||
 Articolul 437 || Anexa XII, partea III, punctul 1 ||
 Articolul 438 || Anexa XII, partea III, punctul 2 ||
 Articolul 439 || Anexa XII, partea III, punctul 3 ||
 Articolul 440 ||   ||
 Articolul 441, primul paragraf || Articolul 150 alineatul (1) || Articolul 41
 Articolul 441, al doilea paragraf ||   ||
 Articolul 442 ||   ||
 Articolul 443 ||   ||
 Articolul 444 ||   ||
 Articolul 445 alineatul (1) || Articolul 151 litera a ||
 Articolul 445 alineatul (2) || Articolul 151 litera a ||
 Articolul 445 alineatul (3) || Articolul 151 litera a ||
 Articolul 445 alineatul (4) ||   ||
 Articolul 445 alineatul (5) ||   ||
 Articolul 446 ||   ||
 Articolul 447 ||   ||
 Articolul 448 ||   ||
 Articolul 459 ||   ||
 Articolul 450 ||   ||
 Articolul 451 ||   ||
 Articolul 452 ||   ||
 Articolul 453 ||   ||
 Articolul 454 ||   ||
 Articolul 455 ||   ||
 Articolul 456 ||   ||
 Articolul 457 ||   ||
 Articolul 458 ||   ||
 Articolul 459 ||   ||
 Articolul 460 ||   ||
 Articolul 461 ||   ||
 Articolul 462 ||   ||
 Articolul 463 ||   ||
 Articolul 464 ||   ||
 Articolul 465 ||   ||
 Articolul 466 ||   ||
 Articolul 467 ||   ||
 Articolul 468 ||   ||
 Articolul 469 ||   ||
 Articolul 470 ||   ||
 Articolul 471 ||   ||
 Articolul 472 ||   ||
 Articolul 473 ||   ||
 Articolul 474 ||   ||
 Articolul 475 ||   ||
 Articolul 476 || Articolul 152 alineatul (5) ||
 Articolul 477 ||   ||
 Articolul 478 ||   ||
 Articolul 479 ||   ||
 Articolul 480 ||   ||
 Articolul 481 ||   ||
 Articolul 482 ||   ||
 Articolul 483 ||   ||
 Articolul 484 ||   ||
 Articolul 485 ||   ||
 Articolul 486 ||   ||
 Articolul 487 ||   ||
 Articolul 488 ||   ||
 Anexa I || Anexa II ||
 Anexa II || Anexa IV ||
 Anexa III ||   ||
 Anexa IV partea 1 || Articolul 152 alineatul (5) și articolul 1, punctele 14-19 din Directiva 2000/12/CE ||
 Anexa IV partea 2 || Articolul 152 alineatul (5) și articolul 42 din Directiva 2000/12/CE ||
 Anexa IV partea 3 || Articolul 152 alineatul (5) și articolul 43 din Directiva 2000/12/CE ||
 Anexa IV partea 4 || Articolul 152 alineatul (5) și articolul 44 din Directiva 2000/12/CE ||
 Anexa IV partea 5 || Articolul 152 alineatul (5) și articolul 45 din Directiva 2000/12/CE ||
 Anexa IV partea 6 || Articolul 152 alineatul (5) și articolul 46 din Directiva 2000/12/CE ||
FIȘĂ
FINANCIARĂ LEGISLATIVĂ PENTRU PROPUNERI
1.           CADRUL
PROPUNERII/INIȚIATIVEI
              1.1.    Denumirea propunerii/inițiativei
              1.2.    Domeniul
(domeniile) de politică vizat(e) în structura ABM/ABB
              1.3.    Natura
propunerii/inițiativei
              1.4.    Obiectiv(e)

              1.5.    Motivul
(motivele) propunerii/inițiativei
              1.6.    Durata
și impactul financiar
              1.7.    Tipul
(tipurile) de gestiune preconizat(e)
2.           MĂSURI DE GESTIONARE
              2.1.    Dispoziții
în materie de monitorizare și raportare
              2.2.    Sistemul
de gestiune și control
              2.3.    Măsuri
de prevenire a fraudelor și a neregulilor
3.           IMPACTUL FINANCIAR ESTIMAT
AL PROPUNERII/INIȚIATIVEI
              3.1.    Rubrica
(rubricile) din cadrul financiar multianual și linia (liniile)
bugetară (bugetare) de cheltuieli afectate
              3.2.    Impactul
estimat asupra cheltuielilor
              3.2.1. Sinteza impactului
estimat asupra cheltuielilor
              3.2.2. Impactul estimat
asupra creditelor operaționale
              3.2.3. Impactul estimat
asupra creditelor cu caracter administrativ
              3.2.4. Compatibilitatea cu
cadrul financiar multianual existent
              3.2.5. Participarea
terților la finanțare
              3.3.    Impactul
estimat asupra veniturilor
FIȘĂ
FINANCIARĂ LEGISLATIVĂ PENTRU PROPUNERI

1.
CADRUL PROPUNERII/INIȚIATIVEI
1.1.
Denumirea propunerii/inițiativei

Propunere de regulament al Parlamentului European și al
Consiliului privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de
credit și societățile de investiții

1.2.
Domeniul (domeniile) de politică vizat(e)
în structura ABM/ABB[1]

Piață internă – piețe financiare
Piață internă – instituții financiare

1.3.
Natura propunerii/inițiativei

ý Propunere/inițiativă
care se referă la o acțiune nouă
¨ Propunere/inițiativă
care se referă la o acțiune nouă ca urmare a unui
proiect-pilot/a unei acțiuni pregătitoare[2]
¨ Propunere/inițiativă care se
referă la prelungirea unei acțiuni existente
¨ Propunere/inițiativă
care se referă la o acțiune reorientată către o
acțiune nouă

1.4.
Obiective
1.4.1.
Obiectivul (obiectivele) strategic(e)
multianual(e) al(e) Comisiei vizat(e) de propunere/inițiativă

În primul rând, această inițiativă este legată
de obiectivul strategic de îmbunătățire a reglementării
și supravegherii piețelor financiare. Sprijinul fiscal fără
precedent acordat băncilor trebuie să fie însoțit de o
reformă profundă care să elimine deficiențele de
reglementare relevate de criza financiară. Această reformă a
reglementărilor bancare UE reflectă rezultatul lucrărilor
coordonate la nivel internațional la cadrul Basel III privind capitalul
bancar și lichiditatea și este aliniată cu un alt obiectiv
strategic, acela de a stabili standarde globale prin cooperare și acorduri
cu parteneri internaționali.

1.4.2.
Obiectiv(e) specific(e) și activitatea
(activitățile) ABM/ABB în cauză

Obiectiv
specific nr.1. (Piață internă – instituții financiare)
Îmbunătățirea regimului cerințelor de capital
pentru sectoarele bancar, al asigurărilor și al pensiilor
Obiectiv
specific nr.1 (Piață internă – piețe financiare)
Promovarea stabilității și integrității
piețelor financiare prin supraveghere adecvată, infrastructuri de
piață robuste și un nivel ridicat de transparență
Pe
lângă cele două obiective specifice de mai sus, prevăzute în
planul de gestionare MARKT pentru 2011, inițiativa vizează de
asemenea atingerea următoarelor obiective specifice care au fost
specificate în evaluările de impact care însoțesc propunerile:
-
consolidarea administrării riscurilor băncilor;
-
prevenirea posibilităților de arbitraj de reglementare;
-
îmbunătățirea clarității juridice;
-
reducerea obligațiilor de conformare;
-
asigurarea unor condiții egale de concurență;
-
consolidarea cooperării și convergenței în procesul de
supraveghere;
-
reducerea ciclicității activității de creditare
bancară;
Activitatea
(activitățile) GBA/SBA în cauză
Piețe financiare, instituții financiare

1.4.3.
Rezultatul (rezultatele) și impactul
preconizate

A se preciza efectele
pe care propunerea/inițiativa ar trebui să le aibă asupra
beneficiarilor vizați/populației vizate.
Prin aceste propuneri, se urmărește ameliorarea capitalizării
și îmbunătățirea managementului riscurilor de lichiditate
în sectorul bancar din UE. Datorită atingerii acestui obiectiv, ar trebui
să scadă frecvența crizelor bancare sistemice în viitor. Se
estimează că îmbunătățirea stabilității
financiare va produce beneficii economice nete concretizate într-o
creștere anuală a PIB-ului UE situată între 0,3 % și
2 %. De aceste beneficii vor profita debitorii și creditorii persoane
fizice, IMM-uri și mari corporații, guvernele și
cetățenii UE în general.
Autoritatea bancară europeană (ABE) va juca un rol
important în atingerea acestor obiective, propunerile prevăzând ca ABE
să elaboreze peste 50 de standarde tehnice obligatorii pe diverse domenii
strategice. Standardele tehnice obligatorii, care trebuie aprobate de Comisie,
vor fi esențiale pentru a garanta că dispozițiile de natură
tehnică sunt aplicate uniform pe întregul teritoriu al UE și că
politicile propuse dau rezultatele așteptate. Astfel, prin activitățile
sale, ABE ar trebui să contribuie la atingerea efectivă a
obiectivelor strategice și specifice relevante prezentate în
secțiunile 1.4.1 și 1.4.2.

1.4.4.
Indicatori de rezultat și de impact

A se preciza
indicatorii care permit monitorizarea realizării
propunerii/inițiativei.
1. Rezultate preconizate:
- creșterea stabilității financiare prin
îmbunătățirea reglementării și a supravegherii
băncilor;
- creșterea capitalizării băncilor din UE și
îmbunătățirea managementului riscurilor de lichiditate.
Indicatori:
- dinamica costurilor aferente protecției împotriva
incapacității de plată a instituțiilor financiare;
- procentul băncilor care au rezistat simulărilor de
criză UE;
- indici de capital și rezerve de capital deținute de
băncile UE peste cerința de capital.
2. Rezultate preconizate:
- îmbunătățirea eficienței reglementării
și supravegherii bancare în UE
Indicator:
- număr de standarde tehnice obligatorii elaborate de ABE
conform planificării

1.5.
Motivul (motivele) propunerii/inițiativei
1.5.1.
Cerință (cerințe) de îndeplinit
pe termen scurt sau lung

Conform celor două propuneri, aproximativ 60 % dintre
standardele tehnice obligatorii pe care ABE trebuie să le elaboreze au ca
termen de predare anul 2013; pentru ca ABE să poată face
față volumului de lucru, este nevoie de o creștere a
echivalentului de normă întreagă. Creșterea echivalentului de
normă întreagă trebuie menținută în anii următori,
pentru a permite modificarea standardelor tehnice obligatorii deja elaborate
și elaborarea restului de standarde tehnice obligatorii (40 %). În
plus, pe termen lung vor exista activități suplimentare legate de
elaborarea de standarde tehnice obligatorii, generate de viitoare propuneri
legislative în domeniul reglementării activității bancare în UE.

1.5.2.
Valoarea adăugată a implicării UE

Există câteva argumente majore privind valoarea adăugată
a implicării UE prin intermediul acestei inițiative. Printre acestea
se numără:
- necesitatea de a crește gradul de integrare a pieței
bancare interne a UE;
- necesitatea de a elimina mai multe
disfuncționalități ale pieței și de reglementare, care
au fost puse în evidență de criza financiară;
- necesitatea de a suprima posibilitățile de arbitraj de
reglementare autorizate de legislația actuală; și
- necesitatea de a asigura o abordare UE coerentă a diverselor
aspecte care intră în sfera de aplicare a inițiativei, care ar
elimina nevoia ca statele membre să adopte abordări individuale ce
riscă să fragmenteze piața internă.
Foarte important, numai o abordare comună la nivelul UE ar
putea să asigure o stabilitate financiară efectivă și
să reducă prociclicitatea financiară excesivă, având în
vedere că politicile curente vizând aceste aspecte sistemice cheie,
dacă există, sunt destinate în mod specific nevoilor naționale.

1.5.3.
Învățăminte desprinse din
experiențe similare anterioare

Anul 2011 este primul în care ABE se ocupă de standardele
tehnice obligatorii. Prin urmare, primele seturi de standarde tehnice
obligatorii legate de cadrul legislativ existent nu au fost încă transmise
Comisiei.

1.5.4.
Coerența și eventuala sinergie cu alte
instrumente relevante

Propunerea este conformă cu Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 al
Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de
instituire a Autorității europene de supraveghere (Autoritatea
bancară europeană)

1.6.
Durata și impactul financiar

¨ Propunere/inițiativă cu durată
limitată
     ¨  Propunere/inițiativă
în vigoare de la [ZZ/LL]AAAA până la [ZZ/LL]AAAA
     ¨  Impact financiar din
AAAA până în AAAA
ý Propunere/inițiativă cu durată
nelimitată
–
Punere în aplicare cu o perioadă de
creștere în intensitate din AAAA până în AAAA,
–
urmată de o perioadă de funcționare
la capacitate maximă.

1.7.
Modul (modurile) de gestionare preconizat(e)[3]

¨ Gestionare centralizată directă de către Comisie
¨ Gestionare centralizată
indirectă, prin delegarea sarcinilor de
execuție către:
–
¨  agenții executive
–
ý  organisme instituite de Comunități[4]
–
¨  organisme naționale din sectorul public/organisme
naționale în serviciul public.
     ¨  persoane cărora li se
încredințează executarea unor acțiuni specifice în temeiul
titlului V din Tratatul privind Uniunea Europeană, identificate în actul
de bază relevant în sensul articolului 49 din Regulamentul financiar
¨ Gestionare partajată cu statele membre
¨ Gestionare descentralizată împreună cu țări terțe
¨ Gestionare în comun cu organizații internaționale (de precizat)
Dacă se
indică mai multe tipuri de gestionare, se furnizează detalii
suplimentare în secțiunea „Observații”.
Observații

2.
MĂSURI DE GESTIONARE
2.1.
Dispoziții în materie de monitorizare
și raportare

A se preciza
frecvența și condițiile.
În conformitate cu articolul 81 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010,
până la 2 ianuarie 2014 și o dată la trei ani ulterior, Comisia
publică un raport general privind experiența dobândită ca urmare
a funcționării ABE și a aplicării procedurilor
prevăzute în regulament. Raportul evaluează, printre altele, gradul
de convergență a practicilor de supraveghere atins de
autoritățile naționale de supraveghere și măsura în
care resursele ABE sunt adecvate sarcinilor pe care aceasta le are de
îndeplinit. Raportul urmează să fie transmis Parlamentului European
și Consiliului.

2.2.
Sistemul de gestionare și control
2.2.1.
Riscul (riscurile) identificat(e)

Au fost efectuate trei evaluări ale impactului celor două
propuneri, identificându-se costurile și beneficiile diferitelor
opțiuni strategice de abordare a problemelor identificate.
În ceea ce privește responsabilitățile ABE,
există riscul ca eficacitatea normelor propuse să fie afectată
de incapacitatea ABE, cauzată de lipsa de resurse umane, de a livra
standardele tehnice obligatorii la calitatea ridicată prevăzută
în propunerea Comisiei și cu respectarea termenelor indicate în respectiva
propunere.

2.2.2.
Metoda (metodele) de control preconizat(e)

Sistemele de gestionare și control ale ABE sunt prezentate în
capitolul III din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010.
De asemenea, așa cum se menționează la articolul 81
secțiunea 2.1 din prezentul regulament, Comisia urmează să
publice o dată la trei ani un raport privind experiența
dobândită ca urmare a funcționării ABE și a aplicării
procedurilor prevăzute în regulament.

2.3.
Măsuri de prevenire a fraudelor și a
neregulilor

A se preciza
măsurile de prevenire și de protecție existente sau preconizate.
În conformitate cu articolul 66 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010,
în scopul combaterii fraudei, a corupției și a oricăror alte
activități ilegale, Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 se aplică
Autorității bancare europene fără nicio restricție.
ABE aderă la Acordul interinstituțional privind anchetele interne
efectuate de OLAF și adoptă fără întârziere dispoziții
corespunzătoare aplicabile tuturor angajaților ABE.
Deciziile de finanțare, acordurile și instrumentele de
punere în aplicare rezultate din acestea stipulează clar că OLAF
și Curtea de Conturi pot să desfășoare, dacă este
necesar, verificări la fața locului în cazul beneficiarilor sumelor
de bani plătite de către ABE, precum și în cazul personalului
responsabil cu alocarea acestor sume de bani.

3.
IMPACTUL FINANCIAR ESTIMAT AL
PROPUNERII/INIȚIATIVEI
3.1.
Rubrica (rubricile) din cadrul financiar
multianual și linia sau liniile bugetare afectate

–
Linii bugetare de cheltuieli existente
În ordinea rubricilor și a liniilor bugetare
din cadrul financiar multianual.
 Rubrica din cadrul financiar multianual || Linia bugetară || Tipul cheltuielilor || Contribuție
 Număr 1A Competitivitate pentru creștere și ocuparea forței de muncă || CD/CND ([5]) || de la țări AELS[6] || de la țări candidate[7] || de la țări terțe || în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (aa) din Regulamentul financiar
   || 12.04.02.01 ABE - subvenție în temeiul titlurilor 1 și 2 (cheltuieli cu personalul și cheltuieli administrative) || DA || DA || NU || NU || NU
4.
Noile linii bugetare solicitate
În ordinea rubricilor și a liniilor bugetare din
cadrul financiar multianual.
 Rubrica din cadrul financiar multianual || Linia bugetară || Tipul cheltuielilor || Contribuție
 Număr [Rubrica……………………………………..] || Dif./nedif. || de la țări AELS || de la țări candidate || de la țări terțe || în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (aa) din Regulamentul financiar
   || [XX.YY.YY.YY]   ||   || DA/NU || DA/NU || DA/NU || DA/NU

3.2.
Impactul estimat asupra cheltuielilor
3.2.1.
Sinteza impactului estimat asupra cheltuielilor

milioane EUR (cu 3 zecimale)
 Rubrica din cadrul financiar multianual: || Număr 1A || Competitivitate pentru creștere și ocuparea forței de muncă
 DG: MARKT ||   ||   || Anul 2013[8] || Anul 2014 || Anul 2015 || TOTAL
  Credite operaționale ||   ||   ||   ||
 12.04.02.01 || Angajamente || (1) || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
 Plăți || (2) || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
 Credite cu caracter administrativ finanțate  din bugetul anumitor programe operaționale[9] ||   ||   ||   ||
 Numărul liniei bugetare ||   || (3) ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite pentru DG MARKT || Angajamente || =1+1a +3 || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
 Plăți || =2+2a +3 || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
  TOTAL credite operaționale || Angajamente || (4) || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
 Plăți || (5) || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
  TOTAL credite cu caracter administrativ finanțate din bugetul unor programe specifice || (6) ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite în cadrul RUBRICII <1A> din cadrul financiar multianual || Angajamente || =4+ 6 || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
 Plăți || =5+ 6 || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
În cazul în care propunerea/inițiativa
afectează mai multe rubrici:
  TOTAL credite operaționale || Angajamente || (4) ||   ||   ||   ||
 Plăți || (5) ||   ||   ||   ||
  TOTAL credite cu caracter administrativ finanțate din bugetul unor programe specifice || (6) ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite în cadrul RUBRICILOR 1 - 4 din cadrul financiar multianual (suma de referință) || Angajamente || =4+ 6 ||   ||   ||   ||
 Plăți || =5+ 6 ||   ||   ||   ||
 Rubrica din cadrul financiar multianual: || 5 || „Cheltuieli administrative”
milioane EUR (cu 3 zecimale)
   ||   ||   || Anul N || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || A se introduce numărul de ani necesar pentru a reflecta durata impactului (conform punctului 1.6) || TOTAL
 DG: <…….> ||
  Resurse umane ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
  Alte cheltuieli administrative ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL DG <…….> || Credite ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite în cadrul RUBRICII 5 din cadrul financiar multianual || (Total angajamente = Total plăți) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
milioane EUR (cu 3 zecimale)
   ||   ||   || Anul 2013[10] || Anul 2014 || Anul 2015 || TOTAL
 TOTAL credite în cadrul RUBRICILOR 1 - 5 din cadrul financiar multianual || Angajamente || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870
 Plăți || 0,690 || 0,590 || 0,590 || 1,870

3.2.2.
Impactul estimat asupra creditelor
operaționale

–
¨  Propunerea/inițiativa nu implică utilizarea de credite
operaționale
–
ý  Propunerea/inițiativa implică utilizarea de credite
operaționale, conform explicațiilor de mai jos:
Obiectivele
specifice ale propunerii sunt prezentate la secțiunea 1.4.2. Principalul
tip de rezultat așteptat de la ABE este elaborarea de standarde tehnice
obligatorii prin utilizarea resurselor solicitate. Conform propunerilor, ABE va
trebui să elaboreze aproximativ 55 de standarde tehnice obligatorii, 60%
dintre acestea având ca termen de predare anul 2013. Cu
toate acestea, având în vedere natura inițiativei, tabelul de mai jos nu
poate fi completat, deoarece nu este posibil să se aloce standardele
tehnice obligatorii unui singur scop specific; de regulă, un standard
tehnic obligatoriu contribuie la realizarea simultană a mai multor
obiective specifice. De exemplu, un standard tehnic obligatoriu privind aplicarea
consecventă a deducerilor din capitalul de reglementare ar contribui la i)
consolidarea administrării riscurilor băncilor; ii) prevenirea
posibilităților de arbitraj de reglementare; iii) îmbunătățirea
clarității juridice; iv) asigurarea unor condiții egale de
concurență; și v) consolidarea cooperării și
convergenței în procesul de supraveghere.
Credite de angajament în milioane EUR (cu 3 zecimale)
 Obiectivele și realizările   ò ||   ||   || Anul N || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || A se introduce numărul de ani necesar pentru a reflecta durata impactului (conform punctului 1.6) || TOTAL
 IEȘIRI
 Tipul realizării[11] || Costul mediu al realizării || Număr realizări || Costul || Număr realizări || Costul || Număr realizări || Costul || Număr realizări || Costul || Număr realizări || Costul || Număr realizări || Costul || Număr realizări || Costul || Numărul total de realizări || Total costuri
 OBIECTIVUL SPECIFIC NR. 1[12]… ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Realizarea ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Realizarea ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Realizarea ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Subtotalul pentru obiectivul specific nr. 1 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 OBIECTIVUL SPECIFIC nr. 2… ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Realizarea ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Subtotalul pentru obiectivul specific nr. 2 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 COST TOTAL ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||

3.2.3.
Impactul estimat asupra creditelor cu caracter
administrativ - nu se aplică
3.2.3.1.
Sinteză

–
¨  Propunerea/inițiativa nu implică utilizarea de credite
administrative
–
¨  Propunerea/inițiativa implică utilizarea de credite
administrative, conform explicațiilor de mai jos:
milioane EUR (cu 3
zecimale)
   || Anul N [13] || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || A se introduce numărul de ani necesar pentru a reflecta durata impactului (conform punctului 1.6) || TOTAL
 RUBRICA 5 din cadrul financiar multianual ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Resurse umane ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Alte cheltuieli administrative ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Subtotal RUBRICA 5 din cadrul financiar multianual ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 În afara RUBRICII 5[14] din cadrul financiar multianual ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Resurse umane ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Alte cheltuieli de natură administrativă ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Subtotal în afara RUBRICII 5 din cadrul financiar multianual ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||

3.2.3.2.
 Necesarul de resurse umane estimat

–
¨  Propunerea/inițiativa nu implică utilizarea de resurse
umane
–
¨  Propunerea/inițiativa implică utilizarea de resurse
umane, conform explicațiilor de mai jos:
Estimarea trebuie exprimată în valoare
întreagă (sau cel mult cu o zecimală)
 ||   || Anul N || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || A se introduce numărul de ani necesar pentru a reflecta durata impactului (conform punctului 1.6)
  Posturi din schema de personal (posturi de funcționari și de agenți temporari) ||
 || XX 01 01 01 (la sediu și în birourile de reprezentare ale Comisiei) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || XX 01 01 02 (în delegații) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || XX 01 05 01 (cercetare indirectă) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || 10 01 05 01 (cercetare directă) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 ||  Personal extern (în echivalent normă întreagă: ENI)[15] ||
 || XX 01 02 01 (AC, INT, END din „pachetul global”) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || XX 01 02 02 (AC, INT, JED, AL și END în delegații) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || XX 01 04 yy [16] || - la sediu[17] ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || - în delegații ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || XX 01 05 02 (AC, INT, END în domeniul cercetării indirecte) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || 10 01 05 02 (AC, INT, END în domeniul cercetării directe) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || Alte linii bugetare (a se preciza) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 || TOTAL ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
XX este domeniul
de politică sau titlul din buget în cauză.
Necesarul de resurse
umane va fi acoperit de efectivele de personal ale direcției generale în
cauză alocate deja gestionării acțiunii și/sau realocate pe
plan intern în cadrul direcției generale, completate, după caz, prin
resurse suplimentare care ar putea fi alocate direcției generale care
gestionează acțiunea, în cadrul procedurii de alocare anuală
și având în vedere constrângerile bugetare.
Descrierea sarcinilor
care trebuie îndeplinite:
 Funcționari sau agenți temporari ||
 Personal extern ||

3.2.4.
Compatibilitatea cu cadrul financiar multianual
existent

–
¨  Propunerea/inițiativa este compatibilă cu cadrul
financiar multianual existent.
–
ý  Propunerea/inițiativa necesită o reprogramare a rubricii
corespunzătoare din cadrul financiar multianual.
A se explica reprogramarea necesară,
precizându-se liniile bugetare vizate și sumele aferente.
Nouă inițiativă a Comisiei
–
¨  Propunerea/inițiativa necesită recurgerea la
instrumentul de flexibilitate sau revizuirea cadrului financiar multianual[18].
A se explica necesitatea efectuării acestei
acțiuni, precizându-se rubricile și liniile bugetare vizate, precum
și sumele aferente.

3.2.5.
Participarea terților la finanțare

–
Propunerea/inițiativa prevede
cofinanțare, estimată în cele ce urmează:
credite în milioane EUR (cu 3 zecimale)
   || Anul 2013 || Anul 2014 || Anul 2015 || Total
 A se preciza organismul care asigură cofinanțarea || pentru 60 % din nevoile totale, statele membre prin ABE
 TOTAL credite cofinanțate || 1,035 || 0,885 || 0,885 || 2,805

3.3.
Impactul estimat asupra veniturilor

–
ý  Propunerea/inițiativa nu are impact financiar asupra
veniturilor.
–
¨  Propunerea/inițiativa are următorul impact financiar:
¨         asupra resurselor proprii
¨         asupra veniturilor diverse
milioane EUR (cu 3 zecimale)
 Linia bugetară de venituri: || Credite disponibile pentru exercițiul bugetar în curs || Impactul propunerii/inițiativei[19]
 Anul N || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || ...a se introduce numărul de coloane necesar pentru a reflecta durata impactului (cf. punctul 1.6)
 Articolul …………. ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
Pentru diversele venituri
alocate, a se preciza linia bugetară (liniile bugetare) de cheltuieli
afectată (afectate).
A se preciza metoda de
calcul a impactului asupra veniturilor.
Anexă la Fișa financiară
legislativă pentru propunerea de regulament privind cerințele
prudențiale pentru instituțiile de credit și
societățile de investiții și pentru propunerea de
directivă privind inițierea și desfășurarea
activității instituțiilor de credit și supravegherea
prudențială a instituțiilor de credit și a
societăților de investiții
Metodologia aplicată și
principalele ipoteze de bază
Costurile aferente sarcinilor pe care, conform
celor două propuneri, ABE urmează să le efectueze au fost
estimate pentru cheltuielile cu personalul (Titlul 1), în conformitate cu
categoriile de costuri din proiectul de buget ABE pentru 2012 transmis
Comisiei.
Cele două propuneri ale Comisiei cuprind
dispoziții conform cărora ABE trebuie să elaboreze aproximativ 55
de seturi de noi standarde tehnice obligatorii care să asigure o punere în
aplicare uniformă în întreaga UE a dispozițiilor cu un caracter
tehnic ridicat[20].
În conformitate cu propunerile, ABE urmează să transmită
aproximativ 60 % din noile standarde tehnice obligatorii în 2013. Pentru a
îndeplini acest obiectiv, este necesară creșterea numărului de
membri ai personalului începând cu 2013. În ceea ce privește natura
posturilor, pentru ca noile standarde tehnice obligatorii să poată fi
transmise la timp și la o calitate corespunzătoare, va fi nevoie în
special de un număr suplimentar de funcționari responsabili de
politici, de juriști și de funcționari responsabili de evaluarea
impactului.
Pe baza estimărilor serviciilor Comisiei
și ale ABE, au fost aplicate următoarele ipoteze pentru a evalua
impactul asupra numărului de ENI (echivalent normă întreagă)
necesar pentru a elabora standarde tehnice obligatorii legate de cele două
propuneri:
–
Un funcționar responsabil de politici
redactează pe an două standarde tehnice obligatorii de o complexitate
medie; aceasta înseamnă că este nevoie de 17 funcționari
responsabili de politici pentru 2013;
–
pentru 8 procese de redactare de standarde
tehnice obligatorii este nevoie de un funcționar responsabil de evaluarea
impactului; aceasta înseamnă că este nevoie de 4 funcționari responsabili
de evaluarea impactului pentru 2013;
–
pentru a redacta 5 proiecte de standarde tehnice
obligatorii este nevoie de un jurist;
–
 aceasta înseamnă că este nevoie de 7
juriști pentru 2013;
–
este nevoie de două ENI suplimentare pentru
a oferi sprijin zilnic funcționarilor menționați mai sus.
Prin
urmare, elaborarea standardelor tehnice obligatorii care trebuie transmise în
anul 2013 necesită 30 ENI. Conform ABE, până la sfârșitul anului
2011, 14 experți vor lucra la standardele tehnice obligatorii. Anticipând
creșterea volumului de lucru legat de standardele tehnice obligatorii, în
proiectul de buget pentru 2012 transmis Comisiei, ABE a solicitat deja 22 ENI
suplimentare, dintre care 7 sunt alocate lucrărilor la standardele tehnice
obligatorii[21].
În proiectul de buget pentru 2012 depus, ABE nu a inclus o cerere pentru restul
de 9 ENI necesare deoarece nu cunoștea numărul de standarde tehnice
obligatorii pe care va trebui să le elaboreze conform celor două
propuneri. Cu toate acestea, aceste posturi vor fi incluse în cererile ABE
legate de viitorul buget anual.
Alte ipoteze:
·
pe baza distribuirii ENI în proiectul de buget
pentru 2012, 9 ENI suplimentare vor cuprinde 7 agenți temporari (79 %),
1 expert național detașat (14 %) și 1 agent contractual (7 %);

·
costurile salariale anuale medii pentru diferite
categorii de personal se bazează pe orientările DG BUDG;
·
coeficientul de ponderare a salariilor pentru
Londra - 1,344;
·
costuri de formare estimate la 1 000 EUR pe ENI pe
an;
·
cheltuieli de misiune de 9,700 EUR, estimate pe
baza proiectului de buget 2012 pentru misiuni pe ENI medie;
·
costuri legate de recrutare (deplasări, cazare
la hotel, examene medicale, indemnizația de instalare și alte
indemnizații, costuri de mutare etc.) de 27,700 EUR, estimate pe baza proiectului
de buget 2012, pentru recrutare pe post care urmează să fie ocupat.
S-a pornit de la premiza că volumul de
lucru din spatele creșterii ENI de mai sus va fi menținut în 2014
și în anii următori; acesta este legat, parțial, de modificarea
standardelor tehnice obligatorii deja elaborate și, parțial, de
elaborarea restului de 40 % conform celor două propuneri legislative
și conform propunerilor legislative viitoare, în domeniul
reglementării bancare.
Metoda de calculare a creșterii bugetului
necesară pentru următorii trei ani este prezentată în detaliu în
tabelul de mai jos. Calculul reflectă faptul că bugetul comunitar
finanțează 40 % din costuri.
Tabelul următor prezintă schema de
personal propusă pentru cele șapte posturi de agenți temporari:
[1]               ABM: gestiunea pe activități – ABB: întocmirea bugetului pe activități.
[2]               Astfel cum sunt menționate
la articolul 49 alineatul (6) litera (a) sau (b) din Regulamentul
financiar.
[3]               Explicațiile privind
modurile de gestionare, precum și trimiterile la Regulamentul financiar
sunt disponibile pe site-ul BudgWeb: http://www.cc.cec/budg/man/budgmanag/budgmanag_en.html
[4]               Astfel cum sunt menționate
la articolul 185 din Regulamentul financiar.
[5]               CD = credite diferențiate /
CND = credite nediferențiate
[6]               AELS: Asociația Europeană a Liberului Schimb.
[7]               Țări candidate
și, după caz, țări potențial candidate din Balcanii
de Vest.
[8]               Anul N este anul în care începe
aplicarea propunerii/inițiativei.
[9]               Asistență tehnică
și/sau administrativă și cheltuieli de sprijin pentru punerea în
aplicare a programelor și/sau a acțiunilor UE (fostele linii „BA”),
cercetare indirectă și cercetare directă.
[10]             Anul N este anul în care începe
aplicarea propunerii/inițiativei.
[11]             Realizările sunt produse
și servicii care trebuie furnizate (de exemplu, numărul de schimburi
de studenți finanțate, numărul de kilometri de șosea
construiți etc.).
[12]             Conform descrierii din
secțiunea 1.4.2. „Obiectiv(e)
specific(e)…”
[13]             Anul N este anul în care începe
aplicarea propunerii/inițiativei.
[14]             Asistență tehnică
și/sau administrativă și cheltuieli de sprijin pentru punerea în
aplicare a programelor și/sau a acțiunilor UE (fostele linii „BA”),
cercetare indirectă și cercetare directă.
[15]             AC= agent contractual; INT= personal interimar („Intérimaire”); JED = „Jeune Expert en Délégation” (expert
secundar în delegații); AL=
agent local; END = expert
național detașat.
[16]             Sub
plafonul pentru personal extern din credite operaționale (fostele linii
„BA”).
[17]             În special pentru fonduri
structurale, Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR)
și Fondul european pentru pescuit (FEP).
[18]             A se vedea punctele 19 și 24
din Acordul interinstituțional.
[19]             În ceea ce privește resursele
proprii tradiționale (taxe vamale, cotizații pentru zahăr),
sumele indicate trebuie să fie sume nete, și anume sume brute
după deducerea a 25 % pentru costuri de colectare.
[20] Deoarece ABE este un organism cu înaltă
specializare, a fost abilitată să elaboreze standarde tehnice
obligatorii ca răspuns la nevoia de a introduce un instrument eficient
pentru elaborarea unor standarde tehnice de reglementare armonizate în
legislația bancară UE, astfel încât să se asigure, printr-o
reglementare unică, condiții de concurență echitabile
și un nivel adecvat de protecție a deponenților, investitorilor
și consumatorilor din întreaga Uniune Europeană.
În acest scop, ABE elaborează proiecte de standarde
tehnice de reglementare în domeniile definite de dreptul Uniunii, care nu
implică decizii strategice, și pe care ulterior Comisia le
aprobă prin acte delegate în conformitate cu articolul 290 din Tratatul
privind funcționarea Uniunii Europene, pentru ca acestea să
producă efecte juridice obligatorii. Înainte de a transmite Comisiei
proiectele de standarde tehnice obligatorii, ABE trebuie să efectueze
lucrări pregătitoare cuprinzătoare, care includ consultarea
părților interesate cu privire la proiectele de standarde tehnice
și oferirea posibilității de a comenta măsurile propuse;
efectuarea de evaluări ale impactului reglementărilor; redactarea de
texte juridice și alte sarcini.
[21] Alte posturi solicitate de ABE în proiectul de
buget pentru 2012 sunt atribuite creșterii preconizate a volumului de
lucru al serviciilor de operațiuni și supraveghere. Cererea
legată de creșterea numărului de alte posturi este legată
de dovezile privind utilizarea resurselor care a avut loc în primul an de
funcționare a ABE și vizează asigurarea îndeplinirii eficiente a
sarcinilor ABE cu privire la încălcări ale legii, prezența în
colegiile autorităților de supraveghere, dimensiunea consumatorilor,
dimensiunea internațională și alte domenii.