               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 12.6.2018
            COM(2018) 453 final
            2018/0239(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Acordului pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXTUL PROPUNERII

               •Motivele și obiectivele propunerii

               Pe baza directivelor de negociere relevante
                  1
               , Comisia a purtat negocieri cu delegații din Canada, Republica Populară Chineză, Regatul Danemarcei în ceea ce privește Insulele Feroe și Groenlanda, Islanda, Japonia, Republica Coreea, Regatul Norvegiei, Federația Rusă și Statele Unite ale Americii în scopul încheierii unui Acord obligatoriu pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic („acordul”).

               Acordul va preveni pescuitul comercial nereglementat în porțiunea de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic, care are o suprafață de aproximativ 2,8 milioane de kilometri pătrați. Potrivit datelor existente, pescuitul comercial nu a fost niciodată practicat în această zonă și nici nu este probabil ca acesta să aibă loc în viitorul apropiat. Totuși, date fiind condițiile în schimbare din Oceanul Arctic, guvernele vizate au elaborat acest acord în conformitate cu abordarea precaută privind gestionarea pescuitului.

               Acordul va stabili și va administra un Program comun de cercetare științifică și monitorizare, destinat îmbunătățirii înțelegerii ecosistemului (ecosistemelor) din această zonă și, în special, stabilirii existenței potențiale a unor stocuri de pește în această zonă, care ar putea fi exploatate în mod durabil. Acordul prevede posibilitatea instituirii, în această zonă, în viitor, a uneia sau a mai multor organizații regionale ori mecanisme suplimentare de gestionare a pescuitului.

               •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică

                  În Concluziile sale din 2009 referitoare la politica UE privind regiunea arctică
                     2
                  , Consiliul și-a exprimat disponibilitatea de a analiza o propunere de instituire a unui cadru de reglementare pentru porțiunea din marea liberă care încă nu este acoperită de un sistem internațional de conservare, prin extinderea mandatului organizațiilor regionale relevante de gestionare a pescuitului, sau orice altă propunere în acest sens, convenită de părțile relevante.

                  De asemenea, Consiliul a notat faptul că, până la instituirea unui astfel de cadru, acesta favoriza o interdicție temporară a unor noi activități de pescuit în apele respective.

                  În concluziile sale din 2012 referitoare la Comunicarea Comisiei privind „Dimensiunea externă a politicii comune în domeniul pescuitului”
                     3
                  , Consiliul a subliniat, printre altele, nevoia de inițiative de gestionare în comun în cazul în care stocurile sunt partajate cu țări terțe, pentru a asigura condiții de concurență echitabile, și a reafirmat rolul fundamental al organizațiilor regionale de gestionare a pescuitului în gestionarea durabilă a resurselor piscicole la nivel internațional.

                  Odată intrat în vigoare, acordul va elimina această lacună de reglementare importantă din cadrul internațional actual de guvernanță a oceanelor.

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

                  Propunerea este consecventă cu Politica comună în domeniul pescuitului a Uniunii Europene și cu guvernanța internațională a oceanelor, inclusiv cu politica UE privind regiunea arctică.

               2.TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE

               •Temei juridic

                  Temeiul juridic al prezentei propuneri este articolul 43 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), coroborat cu articolul 218 alineatul (6) al doilea paragraf litera (a) punctul (v).

                •Proporționalitate

                  Prezenta propunere nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit, și anume încheierea acordului de către UE.

               3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

               •Consultări cu părțile interesate

                  La data de 31 martie 2016, Consiliul a adoptat directivele de negociere care au autorizat Comisia să deschidă negocierile în numele Uniunii Europene, privind un acord internațional pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic. Statele membre au fost informate, în cadrul reuniunilor, cu privire la progresele înregistrate în cadrul negocierilor.

               •Obținerea și utilizarea expertizei

                  Comisia s-a bazat pe expertiza statelor membre în ceea ce privește preparativele pentru negocieri și în cursul fiecărei runde de negocieri. De asemenea, un expert juridic extern a făcut parte din delegația UE în cadrul ultimelor două runde de negocieri.

                4.IMPLICAȚII BUGETARE

                  Propunerea nu generează costuri suplimentare pentru bugetul UE.

               2018/0239 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Acordului pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 43 alineatul (2). coroborat cu articolul 218 alineatul (6) paragraful al doilea litera (a) punctul (v),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere aprobarea Parlamentului European
                  4
               ,

               întrucât:

               (1)Uniunea are competența exclusivă de a adopta măsuri de conservare a resurselor biologice marine și de a încheia acorduri cu țări terțe și cu organizații internaționale,

               (2)În temeiul Deciziei 98/392/CE a Consiliului
                  5
                și al Deciziei 98/414/CE a Consiliului, Uniunea este parte contractantă la Convenția Națiunilor Unite asupra dreptului mării din 10 decembrie 1982 („convenția”) și la Acordul privind punerea în aplicare a dispozițiilor Convenției Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării din 10 decembrie 1982 în ceea ce privește conservarea și gestionarea populațiilor transzonale de pești și a stocurilor de pești mari migratori
                  6
                („Acordul privind stocurile de pește”). Atât convenția, cât și Acordul privind stocurile de pește impun obligă toate statele să coopereze în ceea ce privește conservarea și gestionarea resurselor marine vii. Acordul pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic („acordul”) îndeplinește această obligație,

               (3)Regulamentul (UE) nr. 1380/2013 al Parlamentului European și al Consiliului
                  7
                prevede faptul că Uniunea își dezvoltă relațiile externe în domeniul pescuitului în conformitate cu obligațiile sale internaționale și cu obiectivele sale generale, precum și cu obiectivele și principiile prevăzute la articolele 2 și 3 din regulamentul menționat, pentru a asigura exploatarea, gestionarea și conservarea durabile a resurselor biologice marine și a mediului marin. Acordul este consecvent cu aceste obiective,

               (4)La data de 31 martie 2016, Consiliul
                  8
                a autorizat Comisia Europeană să negocieze în numele Uniunii Europene un acord internațional pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic. Negocierile s-au încheiat cu succes la data de 30 noiembrie 2017. În conformitate cu Decizia [xxx] din […] a Consiliului, Acordul pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic a fost semnat la [...], sub rezerva încheierii acestuia la o dată ulterioară.

               (5)Semnarea acordului va permite promovarea consecvenței în cadrul abordării Uniunii cu privire la conservarea în toate oceanele, precum și consolidarea angajamentului acesteia cu privire la conservarea pe termen lung și utilizarea durabilă a resurselor biologice marine la nivel global,

               (6)Este, prin urmare, în interesul Uniunii să încheie acordul,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Acordul pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic („acordul”) se aprobă în numele Uniunii.

               Textul acordului este atașat în anexa la prezenta decizie.

               Articolul 2

               Președintele Consiliului desemnează persoana împuternicită să procedeze, în numele Uniunii, la notificarea prevăzută la articolul 15 din acord, prin care se exprimă consimțământul Uniunii de a-și asuma obligații în temeiul acordului.

               Articolul 3

               Prezenta decizie intră în vigoare în a treia zi de la data publicării sale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

               Adoptată la Bruxelles,

                        Pentru Consiliu

                        Președintele

                     (1)

                        Adoptate de Consiliu la 31.3.2016.

                     (2)

                        Doc. 16857/09 + CORI

                     (3)

                        Doc. 7087/12 REV 1 ADD 1 COR 1

                     (4)

                        JO C [...], [...], p. [...]

                     (5)

                        Decizia 98/392/CE a Consiliului din 23 martie 1998 privind încheierea de către Comunitatea Europeană a Convenției Organizației Națiunilor Unite din 10 decembrie 1982 privind dreptul mării și a Acordului din 28 iulie 1994 privind punerea în aplicare a părții XI din aceasta (JO L 179, 23.6.1998, p. 1).

                     (6)

                        Decizia 98/414/CE a Consiliului din 8 iunie 1998 privind ratificarea de către Comunitatea Europeană a Acordului pentru punerea în aplicare a dispozițiilor Convenției Organizației Națiunilor Unite asupra dreptului mării din 10 decembrie 1982 privind conservarea și gestionarea populațiilor transzonale și a stocurilor de pești mari migratori (JO L 189, 3.7.1998, p. 14).

                     (7)

                        Regulamentul (UE) nr. 1380/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 decembrie 2013 privind politica comună în domeniul pescuitului, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1954/2003 și (CE) nr. 1224/2009 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentelor (CE) nr. 2371/2002 și (CE) nr. 639/2004 ale Consiliului și a Deciziei 2004/585/CE a Consiliului (JO L 354, 28.12.2013, p. 22).

                     (8)

                        Adoptat de Consiliu la 31.3.2016, prin documentul nr. ST 7411 2016 ADD 1.

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles,12.6.2018
            COM(2018) 453 final
            ANEXĂ
            la
            Propunerea de Decizie a Consiliului
            privind încheierea, în numele Uniunii Europene, a Acordului pentru prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic

               ANEXĂ

               ACORDUL PENTRU PREVENIREA PESCUITULUI NEREGLEMENTAT ÎN MAREA LIBERĂ

               DIN ZONA CENTRALĂ A OCEANULUI ARCTIC

               Părțile la prezentul acord,

               recunoscând că, până recent, gheața acoperea, în general, porțiunea de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic pe tot parcursul anului, fapt care nu permitea pescuitul în apele respective, dar că acoperirea cu gheață din zona menționată s-a redus în ultimii ani;

               recunoscând că, deși au fost relativ neatinse de activitățile umane, ecosistemele din zona centrală a Oceanului Arctic se modifică din cauza schimbărilor climatice și a altor fenomene, precum și că efectele acestor schimbări nu sunt bine înțelese;

               recunoscând rolul esențial deținut de pescuitul și ecosistemele marine sănătoase și durabile pentru alimentație și nutriție;

               recunoscând responsabilitățile speciale și interesele speciale ale statelor de coastă din zona centrală a Oceanului Arctic în ceea ce privește conservarea și gestionarea durabilă a stocurilor de pește din zona centrală a Oceanului Arctic;

               luând act, în această privință, de inițiativa statelor de coastă din zona centrală a Oceanului Arctic, astfel cum este reflectată în Declarația privind prevenirea pescuitului nereglementat în marea liberă din zona centrală a Oceanului Arctic, semnată la 16 iulie 2015;

               reamintind principiile și dispozițiile tratatelor și ale altor instrumente internaționale referitoare la pescuitul marin care deja se aplică porțiunilor de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic, inclusiv cele prevăzute în:

               Convenția Națiunilor Unite asupra dreptului mării din 10 decembrie 1982 („convenția”);

               Acordul pentru punerea în aplicare a dispozițiilor Convenției Organizației Națiunilor Unite asupra dreptului mării din 10 decembrie 1982 privind conservarea și gestionarea populațiilor transzonale și a stocurilor de pești mari migratori din 4 august 1995 („Acordul din 1995”); și

               Codul de conduită pentru un pescuit responsabil din 1995 și alte instrumente relevante adoptate de Organizația Națiunilor Unite pentru Alimentație și Agricultură;

               subliniind importanța asigurării cooperării și coordonării între părți și Comisia pentru pescuitul în Atlanticul de Nord-Est, care are competență în ceea ce privește adoptarea măsurilor de conservare și gestionare într-o porțiune de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic și a altor mecanisme relevante de gestionare a pescuitului, care sunt stabilite și administrate conform dreptului internațional, precum și cu organisme și programe internaționale relevante;

               considerând că este puțin probabil ca pescuitul comercial în porțiunea de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic să devină viabil în viitorul apropiat și că, prin urmare, este prematură instituirea, în condițiile actuale, a oricăror organizații regionale sau subregionale ori mecanisme suplimentare de gestionare a pescuitului în partea de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic;

               dorind, în concordanță cu abordarea precauționară, să prevină demararea unor activități de pescuit nereglementat în porțiunea de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic, supunând unei verificări periodice nevoia unor măsuri suplimentare de conservare și gestionare;

               reamintind Declarația Organizației Națiunilor Unite privind drepturile popoarelor indigene din 2007;

               recunoscând interesele locuitorilor din regiunea arctică, inclusiv ale populațiilor indigene din regiunea arctică, în ceea ce privește conservarea pe termen lung și exploatarea durabilă a resurselor marine vii și sănătatea ecosistemelor marine din Oceanul Arctic și subliniind importanța implicării acestora și a comunităților lor; și

               dorind să promoveze utilizarea cunoștințelor științifice și a cunoștințelor indigene și locale privind resursele marine vii din Oceanul Arctic și ecosistemele în care acestea există, ca bază pentru conservarea și gestionarea pescuitului în porțiunea de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic,

               convin după cum urmează:

               Articolul 1

               Definiții

               În sensul prezentului acord:

               (a)
                     „zona vizată de acord” înseamnă porțiunea unică de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic care este înconjurată de ape în care Canada, Regatul Danemarcei în ceea ce privește Groenlanda, Regatul Norvegiei, Federația Rusă și Statele Unite ale Americii își exercită jurisdicția în materie de pescuit;

               (b)
                     „pește” înseamnă specii de pește, moluște și crustacee, cu excepția celor care aparțin speciilor sedentare, astfel cum sunt definite la articolul 77 din convenție;

               (c)
                     „pescuit” înseamnă căutarea, atragerea, localizarea, capturarea, luarea sau exploatarea peștelui sau orice activitate estimată, în mod rezonabil, a rezulta în atragerea, localizarea, capturarea, luarea sau exploatarea peștelui;

               (d)
                     „pescuit comercial” înseamnă pescuit în scopuri comerciale;

               (e)
                     „pescuit experimental” înseamnă pescuit practicat în scopul evaluării durabilității și fezabilității pescuitului comercial viitor, prin contribuția la datele științifice referitoare la acest pescuit;

               (f)
                     „navă” înseamnă orice navă utilizată pentru pescuit, dotată în scopul utilizării pentru pescuit sau destinată utilizării pentru pescuit.

               Articolul 2

               Obiectivul prezentului acord

               Prezentul acord vizează prevenirea pescuitului nereglementat în porțiunea de mare liberă din zona centrală a Oceanului Arctic prin aplicarea unor măsuri de precauție în materie de conservare și gestionare, în cadrul unei strategii pe termen lung de protejare a ecosistemelor marine sănătoase și de asigurare a conservării și a exploatării durabile a stocurilor de pește.

               Articolul 3

               Măsuri provizorii de conservare și gestionare privind pescuitul

               1.
                     Fiecare parte autorizează navele care au dreptul să arboreze pavilionul acesteia să desfășoare activități de pescuit comercial în zona vizată de acord numai în conformitate cu:

               (a)
                     măsurile de conservare și gestionare pentru gestionarea durabilă a stocurilor de pește adoptate de una sau mai multe organizații regionale sau subregionale ori mecanisme de gestionare a pescuitului, care sunt sau pot fi instituite și sunt administrate în conformitate cu dreptul internațional în scopul gestionării acestor activități de pescuit conform standardelor internaționale recunoscute; sau

               (b)
                     măsurile provizorii de conservare și gestionare care pot fi instituite de părți în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (c) punctul (ii).

               2.
                     Părțile sunt încurajate să efectueze studii științifice în cadrul Programului comun de cercetare științifică și monitorizare, instituit în temeiul articolului 4, precum și al programelor științifice naționale respective.

               3.
                     O parte poate autoriza navele care au dreptul să arboreze pavilionul acesteia să desfășoare activități de pescuit experimental în zona vizată de acord numai în conformitate cu măsurile de conservare și gestionare stabilite de părți pe baza articolului 5 alineatul (1) litera (d).

               4.
                     Părțile garantează că activitățile proprii de cercetare științifică care implică capturarea de pește în zona vizată de acord nu subminează prevenirea pescuitului comercial și a celui experimental nereglementat și protecția ecosistemelor marine sănătoase. Părțile sunt încurajate să se informeze reciproc cu privire la propriile planuri de autorizare a unor astfel de activități de cercetare științifică.

               5.
                     Părțile garantează conformitatea cu măsurile provizorii stabilite la prezentul articol și cu orice măsuri provizorii suplimentare sau diferite pe care acestea le pot stabili în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (c).

               6.
                     În concordanță cu articolul 7 din Acordul din 1995, statele de coastă, care sunt părți la acord, precum și celelalte părți cooperează în vederea asigurării compatibilității măsurilor de conservare și gestionare privind stocurile de pește din sectoare aflate atât în jurisdicția națională din zona centrală a Oceanului Arctic, cât și în afara acesteia, vizând a asigura conservarea și gestionarea stocurilor respective în integralitatea lor.

               7.
                     În afară de dispozițiile prevăzute la alineatul (4) de mai sus, nicio dispoziție din prezentul acord nu se interpretează în sensul restricționării drepturilor părților legate de cercetarea științifică marină, astfel cum sunt enunțate în convenție.

               Articolul 4

               Programul comun de cercetare științifică și monitorizare

               1.
                     Părțile facilitează cooperarea la nivelul activităților științifice în scopul extinderii cunoștințelor referitoare la resursele marine vii din zona centrală a Oceanului Arctic și la ecosistemele în care acestea se găsesc.

               2.
                     Părțile convin să instituie, în termen de doi ani de la intrarea în vigoare a prezentului acord, un Program comun de cercetare științifică și monitorizare în scopul îmbunătățirii înțelegerii ecosistemelor din zona vizată de acord și, în special, pentru a stabili dacă, în zona vizată de acord, ar fi posibil să existe, în prezent sau în viitor, stocuri de pește care să poată fi exploatate în mod durabil, precum și pentru a evalua impacturile posibile ale unui astfel de pescuit asupra ecosistemelor din zona vizată de acord.

               3.
                     Părțile emit orientări privind elaborarea, coordonarea și punerea în aplicare a Programului comun de cercetare științifică și monitorizare.

               4.
                     Părțile garantează că Programul comun de cercetare științifică și monitorizare ține seama de activitatea organizațiilor, organismelor și programelor științifice și tehnice relevante, precum și de cunoștințele indigene și locale.

               5.
                     În cadrul Programului comun de cercetare științifică și monitorizare, părțile adoptă, în termen de doi ani de la intrarea în vigoare a prezentului acord, un protocol de partajare a datelor și partajează datele relevante, direct sau prin intermediul organizațiilor, organismelor și programelor științifice și tehnice relevante, în conformitate cu protocolul menționat.

               6.
                     Părțile organizează reuniuni științifice comune, în persoană sau în alt mod, cel puțin la fiecare doi ani și cu cel puțin două luni înaintea reuniunilor părților care au loc în temeiul articolului 5, pentru a prezenta rezultatele cercetărilor lor, a examina cele mai fiabile informații științifice disponibile și a oferi în timp util consultanță științifică pentru reuniunile părților. Părțile adoptă, în termen de doi ani de la intrarea în vigoare a prezentului acord, cadrul de referință al reuniunilor științifice comune și alte proceduri pentru derularea acestora.

               Articolul 5

               Examinarea și punerea în aplicare ulterioară

               1.
                     Părțile se reunesc la fiecare doi ani sau mai frecvent în cazul în care decid astfel. În cadrul reuniunilor, printre altele, părțile:

               (a)
                     examinează punerea în aplicare a prezentului acord și, după caz, analizează aspectele care țin de durata prezentului acord în conformitate cu articolul 13 alineatul (2);

               (b)
                     examinează toate informațiile științifice disponibile, obținute în cadrul Programului comun de cercetare științifică și monitorizare, al programelor științifice naționale și care provin din orice alte surse relevante, inclusiv cunoștințele indigene și locale;

               (c)
                     pe baza informațiilor științifice obținute din Programul comun de cercetare științifică și monitorizare, din programele științifice naționale și din alte surse relevante, ținând seama de considerentele relevante legate de gestionarea pescuitului și de ecosisteme, inclusiv de abordarea precaută și de posibilele impacturi adverse ale pescuitului asupra ecosistemelor, analizează, printre altele, dacă distribuția, migrația și abundența de pește în zona vizată de acord ar permite practicarea unui pescuit comercial durabil și, pe această bază, stabilesc:

               (i)
                     dacă să demareze negocieri pentru a institui una sau mai multe organizații regionale sau subregionale ori mecanisme suplimentare de gestionare a pescuitului, în scopul gestionării pescuitului în zona vizată de acord; și

               (ii)
                     dacă, odată negocierile demarate în temeiul punctului (i) de mai sus și odată ce părțile au convenit cu privire la mecanismele de asigurare a durabilității stocurilor de pește, să instituie măsuri provizorii suplimentare sau diferite de conservare și gestionare cu privire la stocurile respective din zona vizată de acord;

               (d)
                     stabilesc, în termen de trei ani de la intrarea în vigoare a prezentului acord, măsuri de conservare și gestionare pentru pescuitul experimental în zona vizată de acord. Părțile pot modifica aceste măsuri periodic. Aceste măsuri prevăd, printre altele, următoarele:

               (i)
                     pescuitul experimental nu subminează obiectivul prezentului acord;

               (ii)
                     pescuitul experimental este limitat ca durată, sferă de aplicare și amploare în scopul reducerii la minimum a impacturilor asupra stocurilor de pește și asupra ecosistemelor și face obiectul cerințelor standard stabilite în protocolul privind partajarea datelor adoptat în conformitate cu articolul 4 alineatul (5);

               (iii)
                     o parte poate autoriza pescuitul experimental numai pe baza unor cercetări științifice solide și atunci când acesta este în concordanță cu Programul comun de cercetare științifică și monitorizare și cu propriul (propriile) program(e) științific(e) național(e);

               (iv)
                     o parte poate autoriza pescuitul experimental numai după ce a notificat celelalte părți cu privire la planurile sale legate de acest tip de pescuit și a oferit acestora posibilitatea formulării de observații cu privire la planurile respective; și

               (v)
                     o parte trebuie să monitorizeze în mod adecvat orice activitate de pescuit experimental pe care a autorizat-o și să raporteze rezultatele acestei activități celorlalte părți.

               2.
                     Pentru a promova punerea în aplicare a prezentului acord, inclusiv în ceea ce privește Programul comun de cercetare științifică și monitorizare și celelalte activități desfășurate în temeiul articolului 4, părțile pot forma comitete sau organisme similare în cadrul cărora pot participa reprezentanți ai comunităților arctice, inclusiv ai populațiilor indigene arctice.

               Articolul 6

               Adoptarea deciziilor

               1.
                     Deciziile părților privind chestiunile de procedură sunt adoptate de o majoritate a părților care votează pentru sau împotrivă.

               2.
                     Deciziile părților privind chestiunile de fond sunt adoptate prin consens. În scopul prezentului acord, prin «consens» se înțelege absența oricărei obiecții formale la momentul adoptării deciziei.

               3.
                     O chestiune poate fi considerată de fond dacă oricare dintre părți o consideră ca fiind de fond.

               Articolul 7

               Soluționarea litigiilor

               Dispozițiile privind soluționarea litigiilor, enunțate în partea VIII din Acordul din 1995 se aplică mutatis mutandis oricărui litigiu între părți cu privire la interpretarea sau punerea în aplicare a prezentului acord, indiferent dacă acestea sunt sau nu sunt părți și la Acordul din 1995.

               Articolul 8

               State care nu sunt părți

               1.
                     Părțile încurajează statele care nu sunt părți la prezentul acord să ia măsuri conforme cu dispozițiile acestuia.

               2.
                     Părțile iau măsuri în conformitate cu dreptul internațional pentru a descuraja navele care au dreptul de a arbora pavilioane ale statelor care nu sunt părți să desfășoare activități care subminează punerea în aplicare efectivă a prezentului acord.

               Articolul 9

               Semnarea

               1.
                     Prezentul acord este deschis pentru semnare de către Canada, Republica Populară Chineză, Regatul Danemarcei în ceea ce privește Insulele Feroe și Groenlanda, Islanda, Japonia, Republica Coreea, Regatul Norvegiei, Federația Rusă, Statele Unite ale Americii și Uniunea Europeană la [locul] începând cu [data] și rămâne deschis pentru semnare pe o perioadă de 12 luni de la data menționată.

               2.
                     Pentru semnatari, prezentul acord rămâne deschis pentru ratificare, acceptare sau aprobare în orice moment.

               Articolul 10

               Aderarea

               1.
                     Pentru statele enumerate la articolul 9 alineatul (1), care nu au semnat prezentul acord, precum și pentru Uniunea Europeană în cazul în care nu a semnat prezentul acord, prezentul acord rămâne deschis pentru aderare în orice moment.

               2.
                     După intrarea în vigoare a prezentului acord, părțile pot invita alte state care au un interes real să adere la prezentul acord.

               Articolul 11

               Intrarea în vigoare

               1.
                     Prezentul acord intră în vigoare în termen de 30 de zile de la data primirii de către depozitar a tuturor instrumentelor de ratificare, acceptare sau aprobare a prezentului acord sau de aderare la acesta de către acele state și Uniunea Europeană enumerate la articolul 9 alineatul (1).

               2.
                     După intrarea sa în vigoare, prezentul acord intră în vigoare pentru fiecare stat membru invitat să adere în temeiul articolului 10 alineatul (2), care a depus un instrument de aderare, în termen de 30 de zile de la data depunerii instrumentului respectiv.

               Articolul 12

               Retragerea

               O parte se poate retrage din prezentul acord în orice moment trimițând depozitarului, prin canale diplomatice, o notificare scrisă a retragerii sale, specificând data la care retragerea produce efecte, care va fi stabilită la cel puțin șase luni după data notificării. Retragerea din prezentul acord nu afectează aplicarea acestuia în rândul părților rămase și nici datoria părții care se retrage de a îndeplini orice obligație enunțată în prezentul acord pe care ar trebui de altfel să o respecte în temeiul dreptului internațional, independent de prezentul acord.

               Articolul 13

               Durata prezentului acord

               1.
                     Prezentul acord rămâne în vigoare pe o perioadă inițială de 16 ani de la intrarea sa în vigoare.

               2.
                     După expirarea perioadei inițiale prevăzute la alineatul (1) de mai sus, prezentul acord rămâne în vigoare pe o perioadă (perioade) de prelungire succesivă (succesive) de cinci ani, cu excepția cazului în care oricare dintre părți:

               (a)
                     prezintă o obiecție formală cu privire la prelungirea prezentului acord în cadrul ultimei reuniuni a părților care are loc anterior expirării perioadei inițiale sau a oricărei perioade de prelungire ulterioare; sau

               (b)
                     trimite depozitarului, în scris, o obiecție formală cu privire la prelungire, cu cel mult șase luni înaintea expirării perioadei respective.

               3.
                     Părțile prevăd o tranziție efectivă între prezentul acord și orice nou acord potențial care instituie o organizație regională sau subregională ori un mecanism suplimentar de gestionare a pescuitului pentru gestionarea pescuitului în zona vizată de acord, astfel încât sănătatea ecosistemelor marine să fie protejată, iar conservarea și exploatarea durabilă a stocurilor de pește din zona vizată de acord să fie asigurate.

               Articolul 14

               Relația cu alte acorduri

               1.
                     Părțile recunosc faptul că au și vor continua să aibă obligații în temeiul dispozițiilor relevante din dreptul internațional, inclusiv al celor reflectate în convenție și în Acordul din 1995, și recunosc importanța continuării cooperării în scopul îndeplinirii obligațiilor respective chiar și în cazul în care prezentul acord expiră sau este reziliat în absența unui acord care să instituie o organizație regională sau subregională ori un sau mecanism suplimentar de gestionare a pescuitului pentru gestionarea pescuitului în zona vizată de acord.

               2.
                     Nicio dispoziție din prezentul acord nu aduce atingere pozițiilor oricărei părți cu privire la drepturile și obligațiile sale în temeiul acordurilor internaționale și pozițiilor sale cu privire la orice chestiune legată de dreptul mării, inclusiv oricărei poziții legate de exercitarea drepturilor și jurisdicției în Oceanul Arctic.

               3.
                     Nicio dispoziție din prezentul acord nu aduce atingere drepturilor, jurisdicției și îndatoririlor oricărei părți în temeiul dispozițiilor relevante ale dreptului internațional, astfel cum sunt reflectate în convenție sau în Acordul din 1995, inclusiv dreptului de a propune începerea negocierilor privind instituirea uneia sau mai multor organizații regionale sau subregionale ori mecanisme suplimentare de gestionare a pescuitului pentru zona vizată de acord.

               4.
                     Prezentul acord nu modifică drepturile și obligațiile părților care decurg din alte acorduri compatibile cu acesta și care nu aduc atingere exercitării de către celelalte părți a drepturilor lor sau îndeplinirii obligațiilor care le revin în temeiul prezentului acord. Prezentul acord nu subminează rolul și mandatul oricărui mecanism internațional existent în materie de gestionare a pescuitului și nu contravine acestora.

               Articolul 15

               Depozitarul

               1.
                     Guvernul Canadei este depozitarul prezentului acord.

               2.
                     Instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare se depun la depozitar.

               3.
                     Depozitarul informează toți semnatarii și toate părțile cu privire la depunerea tuturor instrumentelor de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare și îndeplinește orice alte funcții prevăzute în Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor din 1969.

               Încheiat la _________________________, în a ______ zi a lunii _________, 201X, într-un singur exemplar original, în limbile chineză, engleză, franceză și rusă, fiecare text fiind în egală măsură autentic.


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 6.7.2018
            COM(2018) 527 final
            2018/0277(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            de autorizare a Austriei să accepte, în interesul Uniunii Europene, aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXTUL PROPUNERII

               •Motivele și obiectivele propunerii

                  Obiectivul Convenției de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția din 1980”), ratificată până în prezent de 98 de țări, inclusiv de toate statele membre ale UE, este de a restabili statu-quo-ul prin înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit, prin intermediul unui sistem de cooperare între autoritățile centrale desemnate de părțile contractante.

                  Întrucât prevenirea răpirii copiilor este o parte esențială a politicii UE de promovare a drepturilor copilului, Uniunea Europeană întreprinde acțiuni la nivel internațional în vederea îmbunătățirii aplicării Convenției din 1980 și încurajează țările terțe să adere la convenție.

                  La 22 ianuarie 1992, Ecuadorul și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Ecuador la 1 aprilie 1992.

                  Convenția din 1980 este deja în vigoare între Ecuador și 26 de state membre ale UE. Numai Austria și Danemarca nu au acceptat încă aderarea Ecuadorului la convenție.

                  La 2 iunie 2006, Ucraina și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Ucraina la 1 septembrie 2006.

                  Convenția din 1980 este deja în vigoare între Ucraina și 26 de state membre ale UE. Numai Austria și Danemarca nu au acceptat încă aderarea Ucrainei la convenție.

                  Conform articolului 38 alineatul (4) din Convenția din 1980, aceasta se aplică între statul care aderă și statele contractante care vor fi declarat că acceptă această aderare.

                  Existența competenței exclusive a UE în ceea ce privește acceptarea aderării unui stat terț la Convenția din 1980 a fost confirmată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, care a fost consultată la inițiativa Comisiei.

                  La 14 octombrie 2014, Curtea de Justiție a Uniunii Europene a emis Avizul 1/13 care a statuat că acceptarea aderării unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii ține de competența exclusivă a Uniunii Europene.

                  Curtea a insistat asupra nevoii de uniformitate la nivelul UE în acest domeniu, în vederea evitării unei geometrii variabile între statele membre.

                  Întrucât problema răpirii internaționale de copii intră în sfera competenței externe exclusive a Uniunii Europene, decizia privind acceptarea aderării Ecuadorului și a Ucrainei trebuie luată la nivelul UE printr-o decizie a Consiliului. Prin urmare, Austria ar trebui să depună declarația de acceptare a aderării Ecuadorului și a Ucrainei în interesul Uniunii Europene.

                  Prin acceptarea de către Austria, Convenția din 1980 ar deveni aplicabilă între Ecuador, Ucraina și toate statele membre ale UE, cu excepția Danemarcei.

               •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat

                  În ceea ce privește răpirea copiilor de către unul dintre părinți, Convenția de la Haga din 1980 este contrapartea internațională a Regulamentului nr. 2201/2003 al Consiliului (cunoscut sub denumirea de „Regulamentul Bruxelles IIa”), care reprezintă piatra de temelie a cooperării judiciare în cadrul UE în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești.

                  Unul dintre obiectivele principale ale regulamentului este acela de a descuraja răpirile de copii între statele membre prin stabilirea de proceduri menite să asigure înapoierea imediată a copilului în statul membru în care acesta își are reședința obișnuită. În acest scop, Regulamentul Bruxelles IIa include, la articolul 11, procedura prevăzută în Convenția de la Haga din 1980 și o completează prin clarificarea unor aspecte ale acesteia, în special ascultarea copilului, perioada de timp necesară pentru a pronunța o hotărâre după depunerea unei cereri de înapoiere și motivele de refuz al înapoierii copilului. Regulamentul introduce, de asemenea, dispoziții care reglementează situațiile în care în state membre diferite se pronunță hotărâri contradictorii, de înapoiere și de refuz al înapoierii.

                  La nivel internațional, Uniunea Europeană sprijină aderarea statelor terțe la Convenția din 1980 pentru ca statele sale membre să se bazeze pe un cadru juridic comun atunci când tratează cazurile de răpiri internaționale de copii.

                  S-au adoptat deja, între iunie 2015 și decembrie 2017, 14 decizii ale Consiliului de acceptare a aderării la Convenția de la Haga din 1980 privind răpirea internațională de copii a 20 de țări terțe (Maroc, Singapore, Federația Rusă, Albania, Andorra, Seychelles, Armenia, Republica Coreea, Kazahstan, Peru, Georgia, Africa de Sud, Chile, Islanda, Bahamas, Panama, Uruguay, Columbia, El Salvador și San Marino)
                     1
                  .

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

                  Prezenta propunere este legată în mod evident de obiectivul general consacrat la articolul 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană de a proteja drepturile copilului. Sistemul prevăzut de Convenția de la Haga din 1980 vizează protejarea copilului de efectele dăunătoare ale unei răpiri parentale și asigurarea faptului că respectivul copil poate menține contactul cu ambii părinți, de exemplu prin garantarea exercitării efective a drepturilor de vizitare.

                  Trebuie menționată și legătura cu promovarea utilizării medierii în soluționarea litigiilor familiale transfrontaliere. Directiva privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială
                     2
                   se aplică și dreptului familiei în spațiul judiciar european comun. Convenția de la Haga din 1980 încurajează, de asemenea, soluționarea pe cale amiabilă a litigiilor familiale. Unul dintre ghidurile de bune practici elaborate în temeiul Convenției de la Haga din 1980, care este publicat de Conferința de la Haga de Drept Internațional Privat, este consacrat utilizării medierii pentru soluționarea litigiilor familiale internaționale legate de copii care intră în domeniul de aplicare al convenției. La inițiativa Comisiei Europene, acest ghid a fost tradus în toate limbile UE, în afara englezei și a francezei, precum și în arabă, pentru a sprijini dialogul cu statele care nu au ratificat încă această convenție și pentru a contribui la găsirea, împreună cu țările care nu au ratificat convenția
                     3
                  , a unor modalități concrete de soluționare a problemelor legate de răpirea internațională de copii.

               2.TEMEIUL JURIDIC, SUBSIDIARITATEA ȘI PROPORȚIONALITATEA

               •Temeiul juridic

                  Dat fiind că decizia se referă la un acord internațional, temeiul juridic aplicabil este articolul 218 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, coroborat cu articolul 81 alineatul (3). Consiliul hotărăște în unanimitate, după consultarea Parlamentului European.

                  Regatului Unit și Irlandei le revin obligații în temeiul Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 și, în consecință, acestea participă la adoptarea și la aplicarea prezentei decizii.

                  În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale.

               •Proporționalitatea

                  Prezenta propunere este elaborată după modelul deciziilor Consiliului adoptate deja pe aceeași temă și nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivului de a întreprinde acțiuni coerente la nivelul UE în ceea ce privește răpirea internațională de copii, prin asigurarea faptului că Austria acceptă aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980 într-un anumit interval de timp.

               3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

               •Consultările cu părțile interesate

                  Austria, fiind consultată de către Comisie cu privire la disponibilitatea sa de a accepta aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția din 1980, a dat un răspuns pozitiv.

                  Din discuțiile purtate în cadrul reuniunii experților din 18 aprilie 2018 reiese că, în această etapă, nu există obiecții din partea statelor membre cu privire la acceptarea de către Austria a aderării Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția din 1980.

               •Obținerea și utilizarea cunoștințelor de specialitate

                  Având în vedere faptul că această convenție este deja în vigoare cu 26 de state membre în ceea ce privește atât Ecuadorul, cât și Ucraina, opinia Comisiei și a experților din statele membre este că, în astfel de cazuri, nu este necesară o evaluare specifică a situației din țările terțe în cauză.

               •Evaluarea impactului

                  Pentru cele 14 decizii ale Consiliului, adoptate deja între 2015 și 2017, privind acceptarea aderării mai multor state terțe la Convenția de la Haga din 1980 nu s-a efectuat nicio evaluare a impactului, având în vedere natura acestui act legislativ. În orice caz, s-a considerat că nu este necesară o evaluare specifică a situației din Ecuador și din Ucraina, dat fiind faptul că respectiva convenție este deja în vigoare cu 26 de state membre ale UE și că Austria și-a exprimat disponibilitatea de a accepta Ecuadorul și Ucraina.

               4.IMPLICAȚIILE BUGETARE

                  Decizia propusă nu are implicații bugetare.

               5.ALTE ELEMENTE

               •Planurile de punere în aplicare și măsurile de monitorizare, evaluare și raportare

                  Având în vedere faptul că propunerea se referă numai la autorizarea Austriei de a accepta aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția din 1980, monitorizarea punerii în aplicare a acesteia este limitată la respectarea de către Austria a textului declarației, precum și a termenului pentru depunerea declarației și pentru notificarea Comisiei cu privire la depunere, astfel cum sunt stabilite în decizia Consiliului.

               2018/0277 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               de autorizare a Austriei să accepte, în interesul Uniunii Europene, aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (3), coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (b),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere avizul Parlamentului European
                  4
               ,

               întrucât:

               (1)Printre obiectivele pe care și le-a stabilit Uniunea Europeană se numără promovarea protecției drepturilor copilului, după cum se afirmă la articolul 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană. Măsurile de protecție a copiilor împotriva deplasării sau a reținerii ilicite reprezintă o parte esențială a acestei politici.

               (2)Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 2201/2003
                  5
                (denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles IIa”), care urmărește protejarea copiilor împotriva efectelor dăunătoare ale unei deplasări sau rețineri ilicite și stabilirea de proceduri menite să asigure înapoierea imediată a copiilor în statul în care își au reședința obișnuită, precum și să garanteze protecția drepturilor de vizitare și a drepturilor privind încredințarea.

               (3)Regulamentul Bruxelles IIa completează și consolidează Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), care stabilește, la nivel internațional, un sistem de obligații și de cooperare între statele contractante și între autoritățile centrale și urmărește să asigure înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit.

               (4)Toate statele membre ale Uniunii sunt parte la Convenția de la Haga din 1980.

               (5)Uniunea încurajează statele terțe să adere la Convenția de la Haga din 1980 și sprijină punerea în aplicare corectă a Convenției de la Haga din 1980, prin participarea alături de statele membre, printre altele, la comisiile speciale organizate periodic de Conferința de la Haga de Drept Internațional Privat.

               (6)Un cadru juridic comun aplicabil între statele membre ale Uniunii și statele terțe ar putea fi cea mai bună soluție pentru cazurile delicate de răpire internațională de copii.

               (7)Convenția de la Haga din 1980 prevede că aceasta se aplică în raporturile dintre statul aderent și statele contractante care vor fi declarat că acceptă aderarea.

               (8)Convenția de la Haga din 1980 nu permite organizațiilor de integrare economică regională, precum Uniunea, să devină parte la aceasta. Prin urmare, Uniunea nu poate să adere la convenția respectivă și nici să depună o declarație de acceptare a unui stat aderent.

               (9)În temeiul Avizului 1/13 al Curții de Justiție a Uniunii Europene, declarațiile de acceptare făcute în conformitate cu Convenția de la Haga din 1980 țin de competența externă exclusivă a Uniunii.

               (10)La 22 ianuarie 1992, Ecuadorul și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în cazul Ecuadorului la 1 aprilie 1992.

               (11)Toate statele membre vizate, cu excepția Austriei și a Danemarcei, au acceptat deja aderarea Ecuadorului la Convenția de la Haga din 1980. Ecuadorul a acceptat aderarea Bulgariei, a Ciprului, a Estoniei, a Letoniei, a Lituaniei, a Maltei, a Poloniei, a Sloveniei și a României la Convenția de la Haga din 1980. O evaluare a situației din Ecuador a condus la concluzia că Austria este în măsură să accepte, în interesul Uniunii, aderarea Ecuadorului în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Haga din 1980.

               (12)La 2 iunie 2006, Ucraina și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în cazul Ucrainei la 1 septembrie 2006.

               (13)Toate statele membre, cu excepția Austriei și a Danemarcei, au acceptat deja aderarea Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980. O evaluare a situației din Ucraina a condus la concluzia că Austria este în măsură să accepte, în interesul Uniunii, aderarea Ucrainei în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Haga din 1980.

               (14)Prin urmare, Austria ar trebui autorizată să își depună declarația de acceptare a aderării Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980, în interesul Uniunii, în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii. Celelalte state membre ale Uniunii care au acceptat deja aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980 nu ar trebui să depună noi declarații de acceptare, deoarece declarațiile existente rămân valabile în temeiul dreptului internațional public.

               (15)Regatului Unit și Irlandei le revin obligații în temeiul Regulamentului Bruxelles IIa și participă, prin urmare, la adoptarea și la aplicarea prezentei decizii.

               (16)În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               1.
                     Austria este autorizată, prin prezenta decizie, să accepte aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), în interesul Uniunii.

               2.
                     Austria depune cel târziu până la … [douăsprezece luni de la data adoptării prezentei decizii] o declarație de acceptare a aderării Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980, în interesul Uniunii, formulată după cum urmează:

               „[Denumirea completă a STATULUI MEMBRU] declară că acceptă aderarea Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, în conformitate cu Decizia (UE) 2018/… a Consiliului.”

               3.
                     Austria informează Consiliul și Comisia cu privire la depunerea declarației sale de acceptare a aderării Ecuadorului și a Ucrainei la Convenția de la Haga din 1980 și transmite Comisiei textul respectivei declarații în termen de două luni de la depunerea acesteia.

               Articolul 2

               Prezenta decizie produce efecte de la data notificării sale.

               Articolul 3

               Prezenta decizie se adresează Austriei.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                     Președintele

                     (1)

                        S-au adoptat deja 14 decizii ale Consiliului prin care statele membre sunt autorizate să accepte aderarea la Convenția din 1980 a următoarelor țări: Andorra [Decizia (UE) 2015/1023 a Consiliului, adoptată la 15 iunie 2015], Seychelles [Decizia (UE) 2015/2354 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Rusia [Decizia (UE) 2015/2355 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Albania [Decizia (UE) 2015/2356 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Singapore [Decizia (UE) 2015/1024 a Consiliului, adoptată la 15 iunie 2015], Maroc [Decizia (UE) 2015/2357 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Armenia [Decizia (UE) 2015/2358 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Republica Coreea [Decizia (UE) 2016/2313 a Consiliului, adoptată la 8 decembrie 2016], Kazahstan [Decizia (UE) 2016/2311 a Consiliului, adoptată la 8 decembrie 2016], Peru [Decizia (UE) 2016/2312 a Consiliului, adoptată la 8 decembrie 2016], Georgia și Africa de Sud [Decizia (UE) 2017/2462 a Consiliului din 18 decembrie 2017], Chile, Islanda și Bahamas [Decizia (UE) 2017/2424 a Consiliului din 18 decembrie 2017], Panama, Uruguay, Columbia și El Salvador [Decizia (UE) 2017/2464 a Consiliului din 18 decembrie 2017], San Marino [Decizia (UE) 2017/2463 a Consiliului din 18 decembrie 2017].

                     (2)

                        Directiva 2008/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială (JO L 136 din 24 mai 2008, p. 3).

                     (3)

                  https://www.hcch.net/romanian

                     (4)

                        JO C , , p. .

                     (5)

                        Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, 23.12.2003, p. 1).


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 6.7.2018
            COM(2018) 526 final
            2018/0276(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            de autorizare a Austriei, a Ciprului, a Croației, a Luxemburgului, a Portugaliei, a României și a Regatului Unit să accepte, în interesul Uniunii Europene, aderarea Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXTUL PROPUNERII

               •Motivele și obiectivele propunerii

                  Obiectivul Convenției de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția din 1980”), ratificată până în prezent de 98 de țări, inclusiv de toate statele membre ale UE, este de a restabili statu-quo-ul prin înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit, prin intermediul unui sistem de cooperare între autoritățile centrale desemnate de părțile contractante.

                  Întrucât prevenirea răpirii copiilor este o parte esențială a politicii UE de promovare a drepturilor copilului, Uniunea Europeană întreprinde acțiuni la nivel internațional în vederea îmbunătățirii aplicării Convenției din 1980 și încurajează țările terțe să adere la convenție.

                  La 11 august 2004, Republica Dominicană și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Republica Dominicană la 1 noiembrie 2004.

                  Convenția din 1980 este deja în vigoare între Republica Dominicană și 20 de state membre ale UE. Austria, Ciprul, Croația, Danemarca, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit nu au acceptat încă aderarea Republicii Dominicane la convenție.

                  Conform articolului 38 alineatul (4) din Convenția din 1980, aceasta se aplică între statul care aderă și statele contractante care vor fi declarat că acceptă această aderare.

                  Existența competenței exclusive a UE în ceea ce privește acceptarea aderării unui stat terț la Convenția din 1980 a fost confirmată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, care a fost consultată la inițiativa Comisiei.

                  La 14 octombrie 2014, Curtea de Justiție a Uniunii Europene a emis Avizul 1/13 care a statuat că acceptarea aderării unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii ține de competența exclusivă a Uniunii Europene.

                  Curtea a insistat asupra nevoii de uniformitate la nivelul UE în acest domeniu, în vederea evitării unei geometrii variabile între statele membre.

                  Întrucât problema răpirii internaționale de copii intră în sfera competenței externe exclusive a Uniunii Europene, decizia privind acceptarea aderării Republicii Dominicane trebuie luată la nivelul UE printr-o decizie a Consiliului. Prin urmare, Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit ar trebui să depună declarația de acceptare a aderării Republicii Dominicane în interesul Uniunii Europene.

                  Prin acceptarea de către Austria, Cipru, Croația, Luxemburg, Portugalia, România și Regatul Unit, Convenția din 1980 ar deveni aplicabilă între Republica Dominicană și toate statele membre ale UE, cu excepția Danemarcei.

               •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat

                  În ceea ce privește răpirea copiilor de către unul dintre părinți, Convenția de la Haga din 1980 este contrapartea internațională a Regulamentului nr. 2201/2003 al Consiliului (cunoscut sub denumirea de „Regulamentul Bruxelles IIa”), care reprezintă piatra de temelie a cooperării judiciare în cadrul UE în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești.

                  Unul dintre obiectivele principale ale regulamentului este acela de a descuraja răpirile de copii între statele membre prin stabilirea de proceduri menite să asigure înapoierea imediată a copilului în statul membru în care acesta își are reședința obișnuită. În acest scop, Regulamentul Bruxelles IIa include, la articolul 11, procedura prevăzută în Convenția de la Haga din 1980 și o completează prin clarificarea unor aspecte ale acesteia, în special ascultarea copilului, perioada de timp necesară pentru a pronunța o hotărâre după depunerea unei cereri de înapoiere și motivele de refuz al înapoierii copilului. Regulamentul introduce, de asemenea, dispoziții care reglementează situațiile în care în state membre diferite se pronunță hotărâri contradictorii, de înapoiere și de refuz al înapoierii.

                  La nivel internațional, Uniunea Europeană sprijină aderarea statelor terțe la Convenția din 1980 pentru ca statele sale membre să se bazeze pe un cadru juridic comun atunci când tratează cazurile de răpiri internaționale de copii.

                  S-au adoptat deja, între iunie 2015 și decembrie 2017, 14 decizii ale Consiliului de acceptare a aderării la Convenția de la Haga din 1980 privind răpirea internațională de copii a 20 de țări terțe (Maroc, Singapore, Federația Rusă, Albania, Andorra, Seychelles, Armenia, Republica Coreea, Kazahstan, Peru, Georgia, Africa de Sud, Chile, Islanda, Bahamas, Panama, Uruguay, Columbia, El Salvador și San Marino)
                     1
                  .

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

                  Prezenta propunere este legată în mod evident de obiectivul general consacrat la articolul 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană de a proteja drepturile copilului. Sistemul prevăzut de Convenția de la Haga din 1980 vizează protejarea copilului de efectele dăunătoare ale unei răpiri parentale și asigurarea faptului că respectivul copil poate menține contactul cu ambii părinți, de exemplu prin garantarea exercitării efective a drepturilor de vizitare.

                  Trebuie menționată și legătura cu promovarea utilizării medierii în soluționarea litigiilor familiale transfrontaliere. Directiva privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială
                     2
                   se aplică și dreptului familiei în spațiul judiciar european comun. Convenția de la Haga din 1980 încurajează, de asemenea, soluționarea pe cale amiabilă a litigiilor familiale. Unul dintre ghidurile de bune practici elaborate în temeiul Convenției de la Haga din 1980, care este publicat de Conferința de la Haga de Drept Internațional Privat, este consacrat utilizării medierii pentru soluționarea litigiilor familiale internaționale legate de copii care intră în domeniul de aplicare al convenției. La inițiativa Comisiei Europene, acest ghid a fost tradus în toate limbile UE, în afara englezei și a francezei, precum și în arabă, pentru a sprijini dialogul cu statele care nu au ratificat încă această convenție și pentru a contribui la găsirea, împreună cu țările care nu au ratificat convenția
                     3
                  , a unor modalități concrete de soluționare a problemelor legate de răpirea internațională de copii.

               2.TEMEIUL JURIDIC, SUBSIDIARITATEA ȘI PROPORȚIONALITATEA

               •Temeiul juridic

                  Dat fiind că decizia se referă la un acord internațional, temeiul juridic aplicabil este articolul 218 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, coroborat cu articolul 81 alineatul (3). Consiliul hotărăște în unanimitate, după consultarea Parlamentului European.

                  Regatului Unit și Irlandei le revin obligații în temeiul Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 și, în consecință, acestea participă la adoptarea și la aplicarea prezentei decizii.

                  În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale.

               •Proporționalitatea

                  Prezenta propunere este elaborată după modelul deciziilor Consiliului adoptate deja pe aceeași temă și nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivului de a întreprinde acțiuni coerente la nivelul UE în ceea ce privește răpirea internațională de copii, prin asigurarea faptului că Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit acceptă aderarea Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980 într-un anumit interval de timp.

               3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

               •Consultările cu părțile interesate

                  Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit, fiind consultate de către Comisie cu privire la disponibilitatea lor de a accepta aderarea Republicii Dominicane la Convenția din 1980, au dat un răspuns pozitiv.

                  Din discuțiile purtate în cadrul reuniunii experților din 18 aprilie 2018 reiese că, în această etapă, nu există obiecții din partea statelor membre cu privire la acceptarea de către Austria, Cipru, Croația, Luxemburg, Portugalia, România și Regatul Unit a aderării Republicii Dominicane la Convenția din 1980.

               •Obținerea și utilizarea cunoștințelor de specialitate

                  Având în vedere faptul că respectiva convenție este deja în vigoare între Republica Dominicană și 20 de state membre, opinia Comisiei și a experților din statele membre este că, în astfel de cazuri, nu este necesară o evaluare specifică a situației din țările terțe în cauză.

               •Evaluarea impactului

                  Pentru cele 14 decizii ale Consiliului, adoptate deja între 2015 și 2017, privind acceptarea aderării mai multor state terțe la Convenția de la Haga din 1980 nu s-a efectuat nicio evaluare a impactului, având în vedere natura acestui act legislativ. În orice caz, s-a considerat că nu este necesară o evaluare specifică a situației din Republica Dominicană, dat fiind faptul că respectiva convenție este deja în vigoare cu 20 de state membre ale UE și că Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit și-au exprimat disponibilitatea de a accepta Republica Dominicană.

               4.IMPLICAȚIILE BUGETARE

                  Decizia propusă nu are implicații bugetare.

               5.ALTE ELEMENTE

               •Planurile de punere în aplicare și măsurile de monitorizare, evaluare și raportare

                  Având în vedere faptul că propunerea se referă numai la autorizarea Austriei, a Ciprului, a Croației, a Luxemburgului, a Portugaliei, a României și a Regatului Unit de a accepta aderarea Republicii Dominicane la Convenția din 1980, monitorizarea punerii în aplicare a acesteia este limitată la respectarea de către Austria, Cipru, Croația, Luxemburg, Portugalia, România și Regatul Unit a textului declarației, precum și a termenului pentru depunerea declarației și pentru notificarea Comisiei cu privire la depunere, astfel cum sunt stabilite în decizia Consiliului.

               2018/0276 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               de autorizare a Austriei, a Ciprului, a Croației, a Luxemburgului, a Portugaliei, a României și a Regatului Unit să accepte, în interesul Uniunii Europene, aderarea Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (3), coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (b),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere avizul Parlamentului European
                  4
               ,

               întrucât:

               (1)Printre obiectivele pe care și le-a stabilit Uniunea Europeană se numără promovarea protecției drepturilor copilului, după cum se afirmă la articolul 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană. Măsurile de protecție a copiilor împotriva deplasării sau a reținerii ilicite reprezintă o parte esențială a acestei politici.

               (2)Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 2201/2003
                  5
                (denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles IIa”), care urmărește protejarea copiilor împotriva efectelor dăunătoare ale unei deplasări sau rețineri ilicite și stabilirea de proceduri menite să asigure înapoierea imediată a copiilor în statul în care își au reședința obișnuită, precum și să garanteze protecția drepturilor de vizitare și a drepturilor privind încredințarea.

               (3)Regulamentul Bruxelles IIa completează și consolidează Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), care stabilește, la nivel internațional, un sistem de obligații și de cooperare între statele contractante și între autoritățile centrale și urmărește să asigure înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit.

               (4)Toate statele membre ale Uniunii sunt parte la Convenția de la Haga din 1980.

               (5)Uniunea încurajează statele terțe să adere la Convenția de la Haga din 1980 și sprijină punerea în aplicare corectă a Convenției de la Haga din 1980, prin participarea alături de statele membre, printre altele, la comisiile speciale organizate periodic de Conferința de la Haga de Drept Internațional Privat.

               (6)Un cadru juridic comun aplicabil între statele membre ale Uniunii și statele terțe ar putea fi cea mai bună soluție pentru cazurile delicate de răpire internațională de copii.

               (7)Convenția de la Haga din 1980 prevede că aceasta se aplică în raporturile dintre statul aderent și statele contractante care vor fi declarat că acceptă aderarea.

               (8)Convenția de la Haga din 1980 nu permite organizațiilor de integrare economică regională, precum Uniunea, să devină parte la aceasta. Prin urmare, Uniunea nu poate să adere la convenția respectivă și nici să depună o declarație de acceptare a unui stat aderent.

               (9)În temeiul Avizului 1/13 al Curții de Justiție a Uniunii Europene, declarațiile de acceptare făcute în conformitate cu Convenția de la Haga din 1980 țin de competența externă exclusivă a Uniunii.

               (10)Republica Dominicană și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980 la 11 august 2004. Convenția a intrat în vigoare în cazul Republicii Dominicane la 1 noiembrie 2004.

               (11)Toate statele membre, cu excepția Austriei, a Ciprului, a Croației, a Danemarcei, a Luxemburgului, a Portugaliei, a României și a Regatului Unit au acceptat deja aderarea Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980. O evaluare a situației din Republica Dominicană a condus la concluzia că Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit sunt în măsură să accepte, în interesul Uniunii, aderarea Republicii Dominicane în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Haga din 1980.

               (12)Prin urmare, Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit ar trebui autorizate să își depună declarațiile de acceptare a aderării Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980, în interesul Uniunii, în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii. Celelalte state membre ale Uniunii care au acceptat deja aderarea Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980 nu ar trebui să depună noi declarații de acceptare, deoarece declarațiile existente rămân valabile în temeiul dreptului internațional public.

               (13)Regatului Unit și Irlandei le revin obligații în temeiul Regulamentului Bruxelles IIa și participă, prin urmare, la adoptarea și la aplicarea prezentei decizii.

               (14)În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               1.
                     Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit sunt autorizate, prin prezenta decizie, să accepte aderarea Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), în interesul Uniunii.

               2.
                     Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit depun cel târziu până la … [douăsprezece luni de la data adoptării prezentei decizii] o declarație de acceptare a aderării Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980, în interesul Uniunii, formulată după cum urmează:

               „[Denumirea completă a STATULUI MEMBRU] declară că acceptă aderarea Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, în conformitate cu Decizia (UE) 2018/… a Consiliului.”

               3.
                     Austria, Ciprul, Croația, Luxemburgul, Portugalia, România și Regatul Unit informează Consiliul și Comisia cu privire la depunerea declarațiilor lor de acceptare a aderării Republicii Dominicane la Convenția de la Haga din 1980 și transmit Comisiei textul respectivelor declarații în termen de două luni de la depunerea acestora.

               Articolul 2

               Prezenta decizie produce efecte de la data notificării sale.

               Articolul 3

               Prezenta decizie se adresează Austriei, Ciprului, Croației, Luxemburgului, Portugaliei, României și Regatului Unit.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                     Președintele

                     (1)

                        S-au adoptat deja 14 decizii ale Consiliului prin care statele membre sunt autorizate să accepte aderarea la Convenția din 1980 a următoarelor țări: Andorra [Decizia (UE) 2015/1023 a Consiliului, adoptată la 15 iunie 2015], Seychelles [Decizia (UE) 2015/2354 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Rusia [Decizia (UE) 2015/2355 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Albania [Decizia (UE) 2015/2356 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Singapore [Decizia (UE) 2015/1024 a Consiliului, adoptată la 15 iunie 2015], Maroc [Decizia (UE) 2015/2357 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Armenia [Decizia (UE) 2015/2358 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015], Republica Coreea [Decizia (UE) 2016/2313 a Consiliului, adoptată la 8 decembrie 2016], Kazahstan [Decizia (UE) 2016/2311 a Consiliului, adoptată la 8 decembrie 2016], Peru [Decizia (UE) 2016/2312 a Consiliului, adoptată la 8 decembrie 2016], Georgia și Africa de Sud [Decizia (UE) 2017/2462 a Consiliului din 18 decembrie 2017], Chile, Islanda și Bahamas [Decizia (UE) 2017/2424 a Consiliului din 18 decembrie 2017], Panama, Uruguay, Columbia și El Salvador [Decizia (UE) 2017/2464 a Consiliului din 18 decembrie 2017], San Marino [Decizia (UE) 2017/2463 a Consiliului din 18 decembrie 2017].

                     (2)

                        Directiva 2008/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială (JO L 136 din 24 mai 2008, p. 3).

                     (3)

                  https://www.hcch.net/romanian

                     (4)

                        JO C , , p. .

                     (5)

                        Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, 23.12.2003, p. 1).


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 25.7.2018
            COM(2018) 551 final
            2018/0292(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            referitoare la aplicarea în Uniune a Regulamentelor nr. 9, 63 și 92 ale Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite cu privire la dispozițiile uniforme privind omologarea vehiculelor cu trei roți, a mopedelor și a sistemelor de schimb de amortizare a zgomotului la evacuare pentru vehiculele din categoria L în ceea ce privește emisiile sonore

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXTUL PROPUNERII

               •Motivele și obiectivele propunerii

               Comisia Economică pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite (CEE-ONU) elaborează cerințe armonizate la nivel internațional, menite să înlăture barierele tehnice din calea comerțului cu autovehicule între părțile contractante la Acordul Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite privind adoptarea de specificații tehnice uniforme pentru vehicule cu roți, echipamente și componente care pot fi montate și/sau folosite la vehicule cu roți și condițiile pentru recunoașterea reciprocă a omologărilor acordate pe baza acestor specificații (denumit în continuare „Acordul revizuit din 1958”
                  1
               ), precum și să garanteze că astfel de vehicule oferă un nivel ridicat de sănătate, siguranță și protecție a mediului.

               Uniunea Europeană este parte contractantă la Acordul revizuit din 1958, la fel ca statele membre, și aplică cea mai mare parte a regulamentelor ONU adoptate în temeiul acordului, cu excepția celor care nu oferă un nivel de protecție similar sau mai înalt decât legislația UE. Până acum, acesta era cazul cu Regulamentele ONU nr. 9 privind emisiile sonore ale vehiculelor cu trei roți
                  2
               , nr. 63 privind emisiile sonore ale mopedelor
                  3
                și nr. 92 privind sistemele de schimb de amortizare a zgomotului la evacuare pentru vehiculele din categoria L
                  4
                (denumite în continuare „Regulamentele ONU nr. 9, 63 și 92”, respectiv). Însă aceste regulamente ONU au fost modificate recent pentru a le aduce la același nivel de protecție a mediului ca cel atins prin legislația de omologare de tip a Uniunii, ceea ce îi permite în prezent Uniunii să înceapă aplicarea regulamentelor ONU menționate. Obiectivul acestor regulamente este de a stabili dispoziții echivalente pentru controlul zgomotului produs de motociclete, precum și clarificări privind încercarea pentru măsurarea zgomotului la staționare produs de astfel de vehicule.

               La nivelul UE, anexele IV, V și VI la Regulamentul (UE) nr. 168/2013 al Parlamentului European și al Consiliului privind omologarea și supravegherea pieței pentru vehiculele cu două sau trei roți și pentru cvadricicluri
                  5
               , în care se face trimitere la anexa IX la Regulamentul (UE) nr. 134/2014 privind cerințele referitoare la performanțele de mediu și ale sistemului de propulsie ale vehiculelor cu două sau trei roți și ale cvadriciclurilor, precum și ale sistemelor, componentelor și unităților tehnice separate ale acestora
                  6
               , reglementează omologarea de tip a vehiculelor cu două sau trei roți conform procedurilor de măsurare și valorilor-limită ale nivelului sonor specificate în anexele IV, V și VI la Regulamentul (UE) nr. 168/2013.

               Decizia Consiliului stabilește aplicarea de către Uniune a Regulamentelor ONU nr. 9, 63 și 92 și autorizează Comisia să notifice acest lucru Secretarului General al ONU.

               •Coerența cu dispozițiile deja existente în domeniul de politică vizat

               Prezenta propunere completează și este pe deplin în conformitate cu obiectivele Uniunii privind politica în domeniul pieței interne în ceea ce privește industria automobilelor.

               Sistemul WP.29 consolidează sistemul internațional de armonizare a standardelor privind vehiculele. Acordul din 1958 joacă un rol-cheie pentru acest obiectiv, întrucât producătorii din UE pot opera în temeiul unui set comun de reglementări privind omologarea de tip a vehiculelor, știind că produsul va fi recunoscut de părțile contractante ca fiind în conformitate cu legislația lor națională. Acest aranjament a permis, de exemplu, ca Regulamentul (UE) nr. 134/2014 să aplice deja Regulamentul ONU nr. 41 pentru omologarea motocicletelor în ceea ce privește zgomotul și a mai permis ca Regulamentul (UE) nr. 3/2014 privind siguranța în funcționare a vehiculelor cu două sau trei roți și a cvadriciclurilor și Regulamentul (UE) nr. 44/2014 privind construcția vehiculelor și cerințele generale pentru omologarea de tip a acelorași tipuri de vehicule să pună în aplicare în mod obligatoriu 31 de regulamente ale ONU.

               O abordare similară a fost adoptată în ceea ce privește Regulamentul (CE) nr. 661/2009 privind siguranța generală a autovehiculelor, care abrogă peste 50 de directive ale UE și le înlocuiește cu regulamentele corespunzătoare elaborate în temeiul Acordului din 1958, și Directiva 2007/46/CE
                  7
               , care a înlocuit sistemele de omologare ale statelor membre cu o procedură de omologare a Uniunii și a stabilit un cadru armonizat cuprinzând dispozițiile administrative și cerințele tehnice generale pentru toate vehiculele, sistemele, componentele și unitățile tehnice separate noi. Directiva menționată a încorporat regulamentele ONU în sistemul de omologare UE de tip, fie ca cerințe pentru omologarea de tip, fie ca alternative la legislația Uniunii. De la adoptarea directivei respective, regulamentele ONU au fost incluse din ce în ce mai des în legislația Uniunii în cadrul omologării UE de tip.

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

               Propunerea este în concordanță cu obiectivele Regulamentelor (UE) nr. 168/2013 și 134/2014 și, prin urmare, este în concordanță cu obiectivele de sănătate, securitate și mediu ale UE, precum și cu obiectivul referitor la progresul în direcția armonizării internaționale a legislației privind vehiculele de categoria L (vehicule cu două sau trei roți și cvadricicluri).

                  De asemenea, propunerea este în conformitate cu Decizia 97/836/CE a Consiliului privind aplicarea Acordului revizuit din 1958 de către Comunitatea Europeană. De asemenea, sistemul WP.29 este corelat cu politica Uniunii în materie de competitivitate, asupra căreia această inițiativă are un impact pozitiv. Prezenta propunere este coerentă și cu politicile Uniunii în domeniul transportului și energiei, care sunt luate în considerare în mod corespunzător în procesul de elaborare și adoptare a regulamentelor care intră sub incidența Acordului din 1958.

               2.TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE

               •Temei juridic

                  Ținând cont de obiectul și conținutul deciziei Consiliului, temeiurile juridice sunt reprezentate de articolele 114 și 207 din TFUE, coroborate cu articolul 218 alineatul (9) din TFUE. Procedura care trebuie urmată pentru adoptarea deciziei Consiliului este cea stabilită la articolul 3 alineatul (3) din Decizia 97/836/CE a Consiliului.

               •Subsidiaritate (în cazul competențelor neexclusive)

               Cerințele privind emisiile de zgomot sunt deja armonizate la nivelul UE, dar legislația relevantă este depășită și trebuie actualizată pentru a lua în considerare progresul tehnic realizat de la adoptarea sa. Aplicarea instrumentelor internaționale, cum sunt regulamentele ONU echivalente, și includerea acestora în sistemul UE pentru omologarea de tip a autovehiculelor pot fi realizate numai de către Uniunea Europeană. În acest fel, pe lângă faptul că se evită fragmentarea pieței interne, se asigură de asemenea standarde uniforme pe tot teritoriul Uniunii în materie de sănătate, siguranță și mediu. În plus, se obțin avantaje ca urmare a economiilor de scară: produsele pot fi fabricate pentru întreaga piață a Uniunii și chiar pentru piața internațională, în loc ca acestea să fie adaptate pentru a obține omologarea de tip națională din fiecare stat membru.

                  Prin urmare, propunerea respectă principiul subsidiarității.

               •Proporționalitate

                  Propunerea respectă principiul proporționalității, dat fiind că nu depășește ceea ce este necesar în vederea atingerii obiectivelor privind garantarea unei bune funcționări a pieței interne și, în același timp, oferă un nivel ridicat de protecție și siguranță publică.

               •Alegerea instrumentului

               Instrumentul propus: decizie a Consiliului.

                  Utilizarea unei decizii a Consiliului se consideră a fi adecvată, fiind în conformitate cu cerințele prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Decizia 97/836/CE a Consiliului.

               3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

               •Evaluările ex post/verificarea adecvării legislației existente

                  Nu se aplică.

               •Consultările cu părțile interesate

                  În contextul elaborării propunerii, Comisia Europeană a consultat părțile și organizațiile interesate. A avut loc o consultare generală cu privire la abordarea preconizată în privința emisiilor de zgomot ale vehiculelor, care a reunit statele membre, producătorii (reprezentanți la nivel european și național, precum și întreprinderi individuale), producătorii de componente, organizațiile de transport și reprezentanții utilizatorilor, în cadrul reuniunii Grupului de lucru privind motocicletele. Conținutul celor trei regulamente CEE-ONU a fost susținut de toate diferitele părți interesate în cadrul grupului respectiv, precum și în cadrul Grupului de lucru al CEE-ONU asupra zgomotului (GRB). Abordarea propusă în ceea ce privește aplicarea regulamentelor ONU nr. 9, 63 și 92 a fost prezentată, de asemenea, Comitetului tehnic - autovehicule (CTAV), care este comitetul de comitologie pentru legislația în domeniul vehiculelor rutiere instituit conform articolului 40 din Directiva 2007/46/CE, iar acesta nu a transmis nicio observație.

               •Obținerea și utilizarea expertizei

                  Expertiza externă nu este pertinentă în cazul prezentei propuneri. Aceasta a fost, totuși, examinată de Comitetul tehnic pentru autovehicule. În ceea ce privește conținutul Regulamentelor ONU nr. 9, 63 și 92, trebuie observat că, în 2015-2016, s-a realizat un studiu, comandat de Comisie, care a propus îmbunătățirea celor trei regulamente, astfel încât să prezinte același nivel de cerințe ca și Regulamentele (UE) nr. 168/2013 și 134/2014. În urma studiului respectiv și pe baza concluziilor sale, Comisia a propus amendamentele necesare la aceste trei regulamente ONU, care au fost adoptate de WP.29 în sesiunea din martie 2017 și care au dus ulterior la revizuirile menționate la punctul 1 de mai sus („Contextul propunerii”).

               •Evaluarea impactului

               Aplicarea Regulamentelor ONU nr. 9, 63 și 92 nu implică o revizuire a limitelor și/sau a valorilor maxime ale emisiilor de zgomot, astfel cum sunt prevăzute în prezent în Regulamentul (UE) nr. 168/2013. De asemenea, în ceea ce privește domeniul de aplicare și abordarea științifică, metodele de încercare stabilite în cele trei regulamente ONU sunt echivalente cu metodele prevăzute în Regulamentul (UE) nr. 134/2014. Prin urmare, procesul de aplicare propus nu ar trebui să aibă niciun impact social, de mediu și economic pentru Uniunea Europeană sau pentru SEE datorită echivalenței totale atât a metodelor de încercare pentru nivelul emisiilor sonore propuse, cât și a limitelor emisiilor sonore și a valorilor maxime vizate.

                  În cadrul Regulamentului (UE) nr. 168/2013 al Parlamentului European și al Consiliului privind omologarea și supravegherea pieței pentru vehiculele cu două sau trei roți și pentru cvadricicluri, a fost realizată o analiză costuri-beneficii privind zgomotul și modificarea frauduloasă ale vehiculelor din categoria L, care a indicat deteriorarea emisiilor de zgomot la vehiculele din categoria L din cauza modificărilor frauduloase. În acest sens, Regulamentele ONU nr. 9, 63 și 92 introduc metode de încercare, valori-limită pentru emisiile sonore, precum și elemente și măsuri eficiente din perspective costurilor pentru protecția împotriva modificărilor frauduloase, care sunt în deplină armonie cu cadrul legislativ al UE pentru vehiculele din categoria L.

               •Caracterul adecvat al reglementărilor și simplificarea

               În ceea ce privește sarcina administrativă, inițiativa nu are repercusiuni, întrucât regulamentele ONU propuse pentru aplicarea în Uniune nu vor introduce noi obligații de raportare sau alte obligații de ordin administrativ pentru întreprinderi, inclusiv pentru IMM-uri. Dimpotrivă, se urmărește reducerea sarcinii administrative, deoarece aplicarea cerințelor armonizate la nivel mondial le permite producătorilor să prezinte documentația de omologare a sistemelor și componentelor nu numai în UE, ci și pe piețele de export ale părților contractante la Acordul din 1958 care se află în afara UE.

                  Propunerea are un impact deosebit de pozitiv asupra competitivității industriei autovehiculelor și asupra comerțului internațional ale UE. Acceptarea reglementărilor din domeniul vehiculelor armonizate la nivel internațional de către partenerii comerciali ai UE este recunoscută ca fiind cea mai bună modalitate de a elimina barierele netarifare din calea comerțului și de a deschide și a lărgi accesul pe piață pentru întreprinderile de automobile din UE.

               •Drepturile fundamentale

                  Propunerea nu are consecințe asupra protecției drepturilor fundamentale.

               4.IMPLICAȚIILE BUGETARE

                  Prezenta inițiativă nu are implicații bugetare.

               5.ALTE ELEMENTE

               •Planuri de punere în aplicare și măsuri de monitorizare, evaluare și raportare

                  Nu se aplică.

               •Documente explicative (în cazul directivelor)

                  Nu se aplică.

               •Explicații detaliate cu privire la dispozițiile specifice ale propunerii

                  Inițiativa propune aplicarea în Uniune a Regulamentelor ONU nr. 9, 63 și 92 privind omologarea de tip în ceea ce privește emisiile sonore ale vehiculelor cu trei roți, ale mopedelor și respectiv ale sistemele de schimb de amortizare a zgomotului la evacuare pentru vehiculele din categoria L.

               2018/0292 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               referitoare la aplicarea în Uniune a Regulamentelor nr. 9, 63 și 92 ale Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite cu privire la dispozițiile uniforme privind omologarea vehiculelor cu trei roți, a mopedelor și a sistemelor de schimb de amortizare a zgomotului la evacuare pentru vehiculele din categoria L în ceea ce privește emisiile sonore

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolele 114 și 207 coroborate cu articolul 218 alineatul (9),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               întrucât:

               (1)Prin Decizia nr. 97/836/CE a Consiliului
                  8
               , Uniunea a aderat la Acordul Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite privind adoptarea specificațiilor tehnice uniforme pentru vehicule cu roți, echipamente și componente care pot fi montate și/sau folosite la vehicule cu roți și condițiile pentru recunoașterea reciprocă a omologărilor acordate pe baza acestor specificații
                  9
                („Acordul revizuit din 1958”).

               (2)Cerințele armonizate din Regulamentul nr. 9 - Dispoziții uniforme privind omologarea vehiculelor din categoria L2, L4 și L5 în ceea ce privește emisiile sonore
                  10
               , Regulamentul nr. 63 - Dispoziții uniforme privind omologarea vehiculelor din categoria L1 în ceea ce privește emisiile sonore
                  11
                și Regulamentul nr. 92 - Dispoziții uniforme privind omologarea sistemelor de schimb neoriginale de amortizare a zgomotului la evacuare (NORESS) pentru vehiculele din categoriile L1, L2 , L3, L4 și L5 în ceea ce privește emisiile sonore
                  12
                ale Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite (denumite în continuare „Regulamentele ONU nr. 9, 63 și 92”) sunt menite să înlăture barierele tehnice din calea comerțului cu autovehicule între părțile contractante la Acordul revizuit din 1958 și să garanteze că aceste vehicule oferă un nivel ridicat de siguranță și de protecție. Vehiculele din categoria L cuprind vehicule ușoare, cum sunt bicicletele motorizate, mopedele cu două sau trei roți, motocicletele cu și fără ataș, triciclurile și cvadriciclurile.

               (3)Regulamentul (UE) nr. 168/2013 al Parlamentului European și al Consiliului
                  13
                și Regulamentul delegat (UE) nr. 134/2014 al Comisiei
                  14
                impun adoptarea unor niveluri sonore admisibile, a unor cerințe privind sistemele de schimb de amortizare a zgomotului la evacuare și a unor proceduri de încercare a vehiculelor cu două sau trei roți și a cvadriciclurilor.

               (4)Anexele IV, V și VI la Regulamentul (UE) nr. 168/2013 și anexa IX la Regulamentul (UE) nr. 134/2014 cuprind cerințe pentru omologarea de tip a vehiculelor din categoria L în ceea ce privește nivelul sonor admisibil și sistemul de evacuare.

               (5)La data aderării la Acordul revizuit din 1958, UE a aderat la mai multe regulamente ale ONU menționate în lista din anexa II la Decizia 97/836/CE; Regulamentele ONU nr. 9, 63 și 92 nu erau incluse în lista respectivă.

               (6)Astfel cum se prevede la articolul 3 alineatul (3) din Decizia 97/836/CE și în conformitate cu articolul 1 alineatul (7) din Acordul revizuit din 1958, Uniunea poate decide să aplice unul, câteva sau toate regulamentele ONU la care nu a aderat în momentul aderării sale la Acordul revizuit din 1958.

               (7)În urma amendamentelor recente aduse Regulamentelor ONU nr. 9, 63 și 92, prin care s-a procedat la alinierea acestora la dispozițiile tehnice relevante din Regulamentele (UE) nr. 168/2013 și (UE) nr. 134/2014, este potrivit acum ca Uniunea să aplice Regulamentele ONU nr. 9, 63 și 92 pentru a stabili cerințe comune armonizate la nivel mondial. Acest lucru ar trebui să le permită întreprinderilor europene să se conformeze unui ansamblu unic de cerințe recunoscute la nivel mondial, în special în părțile contractante la Acordul revizuit din 1958,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Uniunea Europeană aplică Regulamentul nr. 9 - Dispoziții uniforme privind omologarea vehiculelor din categoria L2, L4 și L5 în ceea ce privește emisiile sonore, Regulamentul nr. 63 - Dispoziții uniforme privind omologarea vehiculelor din categoria L1 în ceea ce privește emisiile sonore și Regulamentul nr. 92 - Dispoziții uniforme privind omologarea sistemelor de schimb neoriginale de amortizare a zgomotului la evacuare (NORESS) pentru vehiculele din categoriile L1, L2 , L3, L4 și L5 în ceea ce privește emisiile sonore, ale Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite.

               Articolul 2

               Prezenta decizie este notificată de către Comisie Secretarului General al Organizației Națiunilor Unite.

               Articolul 3

               Prezenta decizie se adresează Comisiei.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu

                     Președintele

                     (1)

                        JO L 346, 17.12.1997, p. 78.

                     (2)

                        Documentul ONU-CEE /TRANS/WP.29/2017/2 [JO este rugat să înlocuiască această referință cu referința publicării în JO al UE, atunci când aceasta va avea loc.]

                     (3)

                        Documentul ONU-CEE /TRANS/WP.29/2017/4 [JO este rugat să înlocuiască această referință cu referința publicării în JO al UE, atunci când aceasta va avea loc.]

                     (4)

                        Documentul ONU-CEE /TRANS/WP.29/2017/5 [JO este rugat să înlocuiască această referință cu referința publicării în JO al UE, atunci când aceasta va avea loc.]

                     (5)

                        JO L 60, 2.3.2013, p. 52.

                     (6)

                        JO L 53, 21.2.2014, p. 1.

                     (7)

                        JO L 263, 9.10.2007, p. 1.

                     (8)

                        Decizia 97/836/CE a Consiliului din 27 noiembrie 1997 în vederea aderării Comunității Europene la Acordul Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite privind adoptarea specificațiilor tehnice uniforme pentru vehicule cu roți, echipamente și componente care pot fi montate și/sau folosite la vehicule cu roți și condițiile pentru recunoașterea reciprocă a omologărilor acordate pe baza acestor specificații („Acordul revizuit din 1958”) ( JO L 346, 17.12.1997, p. 78).

                     (9)

                        JO L 346, 17.12.1997, p. 81.

                     (10)

                        Documentul ONU-CEE /TRANS/WP.29/2017/2 [JO este rugat să înlocuiască această referință cu referința publicării în JO al UE, atunci când aceasta va avea loc.]

                     (11)

                        Documentul ONU-CEE /TRANS/WP.29/2017/4 [JO este rugat să înlocuiască această referință cu referința publicării în JO al UE, atunci când aceasta va avea loc.]

                     (12)

                        Documentul ONU-CEE /TRANS/WP.29/2017/5 [JO este rugat să înlocuiască această referință cu referința publicării în JO al UE, atunci când aceasta va avea loc.]

                     (13)

                        Regulamentul (UE) nr. 168/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 ianuarie 2013 privind omologarea și supravegherea pieței pentru vehiculele cu două sau trei roți și pentru cvadricicluri (JO L 60, 2.3.2013, p. 52).

                     (14)

                        Regulamentul delegat (UE) nr. 134/2014 al Comisiei din 16 decembrie 2013 de completare a Regulamentului (UE) nr. 168/2013 al Parlamentului European și al Consiliului privind cerințele referitoare la performanțele de mediu și ale sistemului de propulsie și de modificare a anexei V la acesta (JO L 53, 21.2.2014, p. 1).