				|

		52014PC0721

			Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI de autorizare a Austriei, Belgiei și Poloniei să ratifice Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI) sau să adere la aceasta /* COM/2014/0721 final - 2014/0345 (NLE) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
Comisia propune Consiliului să autorizeze
Austria și Polonia să ratifice Convenția de la Budapesta privind
contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile
interioare (CMNI) („Convenția de la Budapesta”) sau să adere la
aceasta. Convenția de la Budapesta a fost adoptată de Conferința
diplomatică organizată în comun de Comisia Centrală pentru
Navigația pe Rin și de Comisia Dunării, în colaborare cu Comisia
Economică pentru Europa a Națiunilor Unite.
Convenția de la Budapesta, care a intrat
în vigoare la 1 aprilie 2005, s-a dovedit un mare succes și contribuie la
piața internă în domeniul transporturilor. Scopul său este
armonizarea standardelor contractuale și de navigație interioară
între țările europene. Unsprezece dintre statele membre ale Uniunii, și
anume Belgia[1],
Bulgaria, Croația, Republica Cehă, Franța, Germania, Luxemburg,
România, Slovacia, Țările de Jos și Ungaria sunt deja părți
contractante la această convenție. Cipru, Danemarca, Estonia, Finlanda,
Grecia, Irlanda, Italia, Letonia, Lituania, Malta, Portugalia, Regatul Unit,
Slovenia, Spania și Suedia au informat Comisia că nu au căi
navigabile interioare care intră în domeniul de aplicare al Convenției
de la Budapesta.
Austria și Polonia și-au manifestat
în mai multe rânduri interesul de a deveni părți la convenție și,
într-adevăr, participarea lor va favoriza punerea în aplicare la
scară largă a acestui instrument juridic, în beneficiul cetățenilor
și al întreprinderilor.
2.           REZULTATELE CONSULTĂRILOR
CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI AL EVALUĂRILOR IMPACTULUI
Problema aderării Austriei și
Poloniei la Convenția de la Budapesta a fost discutată în mai multe
rânduri în cadrul reuniunilor Grupului de lucru pentru chestiuni de drept civil
(chestiuni generale).
Chiar și acele state membre care nu intenționează
să devină părți la convenție ar susține inițiativa
Comisiei de a autoriza Austria și Polonia să ratifice Convenția
de la Budapesta sau să adere la aceasta.
Prezenta propunere a fost, de asemenea, sprijinită
puternic de asociațiile europene din sectorul navigației interioare
[Uniunea Europeană a Navigației Interioare (EBU) și IVR – Asociația
internațională pentru reprezentarea intereselor reciproce ale
sectorului navigației interioare și ale sectorului asigurărilor și
pentru ținerea evidenței navelor de navigație interioară în
Europa].
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE
PROPUNERII
Articolul 29 din Convenția de la
Budapesta cuprinde dispoziții privind alegerea legii aplicabile de
către părțile la un contract de transport care intră sub
incidența dispozițiilor convenției. Dispozițiile respective
afectează normele prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 593/2008 privind
legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I)[2]. Prin urmare, Convenția
de la Budapesta este un acord care intră, parțial, în domeniul de
competență exclusiv al Uniunii Europene. Statele membre nu pot
să ratifice această convenție sau să adere la ea
fără să li se acorde o autorizare în acest sens din partea
Uniunii [articolul 2 alineatul (1) din TFUE].
Comisia constată că Belgia a
ratificat Convenția de la Budapesta la 5 august 2008, după adoptarea și
intrarea în vigoare a Regulamentului Roma I la 24 iulie 2008. Prin urmare, este
necesar ca autorizarea Uniunii să vizeze și Belgia, astfel încât
să se remedieze situația actuală de nelegalitate.
De asemenea, Comisia remarcă faptul
că doar unele state membre s-au arătat interesate să fie
părți la convenție. Alte state membre nu se consideră
vizate, apreciind că nu au căi navigabile interioare care ar intra în
domeniul de aplicare al Convenției de la Budapesta. Mai mult, convenția
nu prevede posibilitatea ca Uniunea să devină parte la acest
instrument și, în orice caz, Comisia nu intenționează în acest
moment să supună aprobării propunerea ca Uniunea să își
asume în orice alt mod obligații în temeiul convenției.
Legislația UE privind navigația
interioară nu prevede o definiție uniformă a căilor
navigabile interioare. Domeniul de aplicare al unor directive sau regulamente
referitoare la căile navigabile este reglementat în mod diferit de fiecare
act juridic în parte. De exemplu, Directiva 2006/87/CE de stabilire a cerințelor
tehnice pentru navele de navigație interioară[3] cuprinde o listă a
căilor navigabile cărora li se aplică directiva (anexa I).
Această listă se bazează pe notificările din partea
statelor membre, care declară situațiile în care directiva ar trebui
să se aplice pe teritoriile lor. Pe de altă parte, Directiva 96/50/CE
privind armonizarea condițiilor de obținere a brevetelor de comandant
de navă pentru transportul de mărfuri și călători pe
căile navigabile interioare din Comunitate[4]
prevede un sistem diferit pentru a stabili căile navigabile care
intră în domeniul de aplicare al directivei. În principiu, directiva se
aplică tuturor căilor navigabile din UE, cu excepția apelor
Rinului și a altor ape prevăzute în anexa II la Directiva 91/672/CEE.
Uniunea poate, în mod excepțional,
să autorizeze unul sau mai multe state membre să fie părți
la convenție. În acest caz, competența exclusivă este limitată
la o singură dispoziție, iar autorizarea nu constituie un obstacol în
calea punerii în aplicare a politicii externe a Uniunii privind cooperarea
judiciară în materie civilă și comercială. Cererile
Austriei și Poloniei sunt în special justificate de faptul că alte
state membre au devenit parte la convenție înainte de adoptarea
Regulamentului (CE) nr. 593/2008. Autorizarea respectivă ar trebui să
nu aducă atingere competenței exclusive a Uniunii și
încearcă să se muleze pe o situație foarte specifică.
Decizia Consiliului se adresează, prin
urmare, numai Austriei, Belgiei și Poloniei.
Conform articolului 30 din Convenția
de la Budapesta, statele contractante au posibilitatea de a face declarații
privind domeniul de aplicare al convenției. Statele membre în cauză
pot, atunci când aderă la convenție, să facă toate declarațiile
corespunzătoare, permise în temeiul dispozițiilor convenției, pe
care le consideră necesare. Textul unor astfel de declarații trebuie
anexat la decizia Consiliului. [...]
2014/0345 (NLE)
Propunere de
DECIZIE A CONSILIULUI
de autorizare a Austriei, Belgiei și
Poloniei să ratifice Convenția de la Budapesta privind contractul
pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI)
sau să adere la aceasta
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, în special articolul 2 alineatul (1) și
articolul 81 alineatul (2), coroborate cu articolul 218
alineatul (6) litera (a),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere aprobarea Parlamentului
European[5],

întrucât:
(1)       Uniunea depune eforturi în vederea creării unui spațiu
judiciar comun, bazat pe principiul recunoașterii reciproce a
hotărârilor judecătorești.
(2)       Convenția de la
Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile
navigabile interioare (CMNI) (denumită în continuare „Convenția de la
Budapesta”) reprezintă un instrument valoros pentru promovarea navigației
interioare în întreaga Europă.
(3)       Uniunea deține competența
exclusivă cel puțin în ceea ce privește articolul 29 din Convenția
de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe
căile navigabile interioare (CMNI), în măsura în care dispozițiile
respective afectează normele prevăzute în Regulamentul (CE) nr.
593/2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I)[6].
(4)       Organizațiile regionale
de integrare economică nu pot fi părți la Convenția de la
Budapesta. Prin urmare, Uniunea Europeană nu este în măsură
să devină parte contractantă la Convenția de la Budapesta.
(5)       Statele membre care au
căi navigabile interioare ce fac obiectul Convenției de la Budapesta
ar trebui, așadar, să fie autorizate să ratifice convenția
sau să adere la aceasta.
(6)       Unsprezece dintre statele
membre ale Uniunii, și anume Belgia, Bulgaria, Croația, Republica
Cehă, Franța, Germania, Luxemburg, România, Slovacia, Țările
de Jos și Ungaria sunt deja părți contractante la Convenția
de la Budapesta.
(7)       Belgia a ratificat Convenția
la 5 august 2008, prin urmare după adoptarea Regulamentului Roma I. În
consecință, este necesar să se acorde Belgiei, de către
Consiliu, o autorizare ex post pentru ratificarea Convenției de la
Budapesta.
(8)       Austria și Polonia, care
au căi navigabile interioare ce intră sub incidența dispozițiilor
Convenției de la Budapesta, și-au exprimat interesul de a deveni
părți contractante.
(9)       Restul statelor membre ale
Uniunii au declarat că nu au căi navigabile interioare care
intră în domeniul de aplicare al Convenției de la Budapesta și,
prin urmare, nu sunt interesate să ratifice convenția sau să
adere la aceasta.
(10)      Convenția de la
Budapesta prevede posibilitatea ca statele contractante să facă
declarații cu privire la domeniul de aplicare al convenției. Prin
urmare, Austria și Polonia ar trebui, atunci când aderă la convenție,
să facă toate declarațiile corespunzătoare, permise în
temeiul dispozițiilor acesteia, pe care le consideră necesare. Textul
acestor declarații ar trebui anexate la prezenta decizie.
(11)     Regatul Unit și Irlanda
au obligații în temeiul Regulamentului (CE) nr. 593/2008 din 17 iunie
2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) și,
în consecință, participă la adoptarea prezentei decizii.
(12)     În conformitate cu articolele
1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat
la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii,
nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul
aplicării sale.
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
1. Consiliul autorizează Austria, Belgia și
Polonia să ratifice Convenția de la Budapesta privind contractul
pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI)
sau să adere la aceasta, sub rezerva condițiilor stabilite la articolul
2.
2. Textul convenției figurează în
anexa I la prezenta decizie.
Articolul 2
Consiliul autorizează Austria și
Polonia să facă declarațiile corespunzătoare, permise în
temeiul dispozițiilor convenției, în momentul ratificării Convenției
de la Budapesta sau al aderării la aceasta.
Prezenta decizie se adresează Austriei,
Belgiei și Poloniei.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu,
                                                                       Președintele
[1]               Potrivit site-ului CEE-ONU, Belgia a ratificat
Convenția de la Budapesta la 5 august 2008, așadar după intrarea
în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 593/2008 privind legea aplicabilă
obligațiilor contractuale (Roma I).
[2]               JO L 177, 4.7.2008, p. 6.
[3]               JO L 389, 30.12.2006, p. 1-260.
[4]               JO L 235, 17.9.1996, p. 31-38.
[5]               JO C […], […], p. […].
[6]               JO L 177, 4.7.2008, p. 6.
Convenția de la Budapesta privind
contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile
interioare (CMNI)
Adoptată
de Conferința diplomatică organizată în comun de CCNR, Comisia
Dunării și CEE-ONU, care a avut loc la Budapesta în perioada 25 septembrie-3
octombrie 2000.
Statele părți
la prezenta convenție,
Având în vedere recomandările
din Actul final al Conferinței pentru Securitate și Cooperare în
Europa de la 1 august 1975 în vederea armonizării regimurilor juridice în
interesul dezvoltării transportului de către statele membre ale
Comisiei Centrale pentru Navigația pe Rin și ale Comisiei
Dunării, în colaborare cu Comisia Economică pentru Europa a Națiunilor
Unite,
Recunoscând
necesitatea și oportunitatea stabilirii de comun acord a unor norme
unitare privind contractele pentru transportul de mărfuri pe căile
navigabile interioare,
Au decis să
încheie o convenție în acest scop și au convenit după cum
urmează:
CAPITOLUL I DISPOZIȚII
GENERALE
Articolul 1 Definiții
În prezenta convenție:
(1)
„contract de transport” înseamnă orice
contract, oricare ar fi natura sa, prin care un transportator se
angajează, în schimbul plății unui navlu, să transporte
mărfuri pe căile navigabile interioare;
(2)
„transportator” înseamnă orice persoană
de către care sau în numele căreia se încheie un contract de
transport cu un expeditor;
(3)
„transportator de fapt” înseamnă orice
persoană, alta decât un prepus sau un mandatar al transportatorului, care
a fost însărcinată de către transportator cu executarea
transportului sau a unei părți din transport;
(4)
„expeditor” înseamnă orice persoană de
către care sau în numele căreia se încheie un contract de transport
cu un transportator;
(5)
„destinatar” înseamnă persoana care are
dreptul de a prelua mărfurile livrate;
(6)
„document de transport” înseamnă un document
care certifică existența unui contract de transport și preluarea
sau încărcarea mărfurilor de către un transportator și care
este întocmit sub forma unui conosament, a unei scrisori de trăsură
sau a oricărui alt document utilizat în schimburile comerciale;
(7)
termenul „mărfuri” nu include nici navele
remorcate sau împinse, nici bagajele sau vehiculele pasagerilor; în cazul în
care mărfurile sunt depozitate într-un container, pe un palet, în sau pe
un articol similar de transport sau în cazul în care acestea sunt ambalate,
termenul „mărfuri” include articolul de transport sau ambalajul respectiv
dacă acesta este furnizat de către expeditor;
(8)
„în scris” include, cu excepția cazului în
care s-a convenit altfel între părțile în cauză, transmiterea de
informații prin mijloace electronice, optice sau alte mijloace de
comunicare similare, inclusiv, dar fără a se limita la,
telegramă, fax, telex, poștă electronică sau schimb
electronic de date (EDI), cu condiția ca informațiile să fie
accesibile astfel încât să poată fi folosite pentru referințe
ulterioare;
(9)
legislația unui stat aplicabilă în
conformitate cu prezenta convenție înseamnă normele de drept în
vigoare în statul respectiv, altele decât normele sale de drept internațional
privat.
Articolul 2 Domeniul de
aplicare
(1)
Prezenta convenție se aplică
oricărui contract de transport conform căruia portul de
încărcare sau locul de preluare a mărfurilor și portul de
descărcare sau locul de livrare a mărfurilor sunt situate în
două state diferite, dintre care cel puțin unul este un stat parte la
prezenta convenție. În cazul în care contractul prevede posibilitatea
alegerii între mai multe porturi de descărcare sau locuri de livrare,
determinant este portul de descărcare sau locul de livrare în care
mărfurile au fost efectiv livrate.
(2)
Prezenta convenție se aplică în cazul în
care contractul de transport are ca obiect transportul de mărfuri,
fără transbordare, atât pe căile navigabile interioare, cât și
în apele care intră sub incidența reglementărilor maritime, în condițiile
prevăzute la alineatul (1), cu excepția cazului în care:
(a)
a fost întocmit un conosament maritim în
conformitate cu dreptul maritim aplicabil sau
(b)
distanța care trebuie parcursă pe apele
care intră sub incidența reglementărilor maritime este cea mai
mare.
(3)
Prezenta convenție se aplică indiferent
de naționalitatea, locul de înregistrare sau portul de origine al navei
sau dacă este vorba despre o navă de navigație maritimă sau
interioară, precum și indiferent de naționalitatea, domiciliul,
sediul sau reședința transportatorului, a expeditorului sau a
destinatarului.
CAPITOLUL II
DREPTURILE ȘI OBLIGAȚIILE
PĂRȚILOR CONTRACTANTE
Articolul 3
Preluarea, transportul și
livrarea mărfurilor
(1)
Transportatorul transportă mărfurile
către locul de livrare în termenul stabilit și le livrează
destinatarului în starea în care i-au fost predate.
(2)
Cu excepția cazului în care s-a convenit
altfel, preluarea și livrarea mărfurilor au loc la bordul navei.
(3)
Transportatorul decide asupra navei care
urmează a fi utilizată. Acesta are obligația, înaintea și
la începutul călătoriei, să depună diligențele
necesare pentru a se asigura că, ținând cont de mărfurile
transportate, nava este într-o stare corespunzătoare pentru a primi
încărcătura, este în stare de navigabilitate, dispune de personalul și
echipamentul prevăzute de reglementările în vigoare și deține
autorizațiile necesare la nivel național și internațional
pentru transportul mărfurilor în cauză.
(4)
În cazul în care s-a convenit că transportul
se efectuează cu o anumită navă sau un anumit tip de navă,
transportatorul are dreptul să încarce sau să transbordeze
mărfurile, integral sau parțial, pe o altă navă sau pe un
alt tip de navă fără consimțământul expeditorului
numai:
(a)
în circumstanțe cum ar fi scăderea
nivelului apei, coliziune sau orice alt obstacol pentru navigație, care nu
puteau fi prevăzute în momentul în care contractul de transport a fost
încheiat și care impun încărcarea sau transbordarea mărfurilor
pentru executarea contractului de transport, în cazul în care transportatorul
nu poate obține într-o perioadă de timp adecvată instrucțiuni
de la expeditor sau
(b)
în cazul în care acest lucru este în conformitate
cu practica în vigoare în portul în care se află nava.
(5)
Sub rezerva obligațiilor ce revin
expeditorului, transportatorul trebuie să se asigure că
încărcarea, arimarea și fixarea mărfurilor nu afectează
siguranța navei.
(6)
Transportatorul are dreptul să transporte
mărfurile pe punte sau pe nave deschise numai dacă acest lucru a fost
stabilit de comun acord cu expeditorul sau dacă este în conformitate cu
uzanțele specifice ale activității comerciale respective sau
dacă este cerut de reglementările legale.
Articolul 4
Transportatorul de fapt
(1)
Un contract în conformitate cu definiția
prevăzută la articolul 1 alineatul (1), încheiat între un
transportator și un transportator de fapt, constituie un contract de
transport în sensul prezentei convenții. În scopul unui astfel de
contract, toate dispozițiile prezentei convenții privind expeditorul
se aplică transportatorului, iar cele privind transportatorul se
aplică transportatorului de fapt.
(2)
În cazul în care transportatorul a încredințat
efectuarea transportului sau a unei părți din acesta unui
transportator de fapt, indiferent dacă aceasta s-a făcut sau nu prin
exercitarea unui drept recunoscut prin contractul de transport, transportatorul
este în continuare răspunzător pentru totalitatea transportului, în
conformitate cu dispozițiile prezentei convenții. Toate dispozițiile
prezentei convenții care reglementează răspunderea transportatorului
se aplică, de asemenea, răspunderii transportatorului de fapt pentru
transportul efectuat de acesta.
(3)
În orice caz, transportatorul informează
expeditorul atunci când încredințează executarea transportului sau a
unei părți din acesta unui transportator de fapt.
(4)
Orice acord cu expeditorul sau destinatarul care
extinde responsabilitatea transportatorului, în conformitate cu dispozițiile
prezentei convenții, afectează transportatorul de fapt numai în
măsura în care acesta a acceptat acordul respectiv în mod explicit și
în scris. Transportatorul de fapt se poate prevala de toate obiecțiile pe
care le poate invoca transportatorul în baza contractului de transport.
(5)
În cazul și în măsura în care atât
transportatorul, cât și transportatorul de fapt sunt răspunzători,
răspunderea lor este solidară. Nicio dispoziție din prezentul
articol nu aduce atingere drepturilor la recurs dintre aceștia.
Articolul 5 Termenul de livrare
Transportatorul livrează mărfurile
în termenul convenit în contractul de transport sau, în cazul în care nu s-a
stabilit niciun termen, în termenul care ar putea fi pretins în mod rezonabil
unui transportator diligent, luând în considerare circumstanțele
călătoriei și ale unei navigații fără obstacole.
Articolul 6 Obligațiile
expeditorului
(1)
Expeditorul are obligația să
plătească sumele datorate în baza contractului de transport.
(2)
Expeditorul furnizează transportatorului, în
scris, înainte de predarea mărfurilor, următoarele informații
privind mărfurile care trebuie transportate:
(a)
dimensiuni, număr sau greutate și
coeficient de arimare a mărfurilor;
(b)
marcajele necesare pentru identificarea
mărfurilor;
(c)
natura, caracteristicile și proprietățile
mărfurilor;
(d)
instrucțiuni referitoare la
reglementările vamale sau administrative aplicabile mărfurilor;
(e)
alte informații necesare care trebuie
consemnate în documentul de transport.
La predarea mărfurilor, expeditorul
trebuie să predea transportatorului toate documentele însoțitoare
necesare.
(3)
În cazul în care natura mărfurilor impune
acest lucru, expeditorul, având în vedere operațiunea de transport
stabilită, ambalează mărfurile astfel încât să împiedice
pierderea sau deteriorarea acestora între momentul în care sunt preluate de
transportator și până la livrare, precum și astfel încât să
se asigure că acestea nu provoacă stricăciuni navei sau altor
mărfuri. În conformitate cu aspectele stabilite de comun acord cu privire
la transport, expeditorul prevede, de asemenea, marcaje corespunzătoare în
conformitate cu reglementările naționale și internaționale
sau, în absența unor astfel de reglementări, în conformitate cu
normele și practicile general recunoscute în navigația
interioară.
(4)
Sub rezerva obligațiilor care îi revin
transportatorului, expeditorul încarcă, arimează și fixează
mărfurile în conformitate cu practicile din navigația
interioară, cu excepția cazului în care contractul de transport
prevede altfel.
Articolul 7 Mărfuri
periculoase și poluante
(1)
În cazul în care urmează să fie
transportate mărfuri periculoase sau poluante, înaintea predării
mărfurilor și în plus față de informațiile la care se
face referire la articolul 6 alineatul (2), expeditorul informează
transportatorul în mod clar și în scris asupra pericolelor și
riscurilor de poluare inerente mărfurilor și asupra măsurilor de
precauție care trebuie luate.
(2)
În cazul în care transportul de mărfuri
periculoase sau poluante necesită o autorizație, expeditorul
predă documentele necesare cel mai târziu la predarea mărfurilor.
(3)
În cazul în care continuarea transportului,
descărcarea sau livrarea mărfurilor periculoase sau poluante este
imposibil de realizat din cauza lipsei unei autorizații administrative,
expeditorul suportă costurile de returnare a mărfurilor în portul de
încărcare sau într-o locație mai apropiată, unde acestea pot fi
descărcate și livrate sau eliminate.
(4)
În caz de pericol iminent pentru persoane, bunuri
sau mediul înconjurător, transportatorul are dreptul să descarce
mărfurile, să le facă inofensive sau, cu condiția ca o
astfel de măsură să nu fie disproporționată față
de pericolul pe care îl reprezintă acestea, să le distrugă,
inclusiv în cazul în care a fost informat sau a fost sesizat prin alte mijloace
cu privire la natura pericolului sau a riscurilor de poluare aferente
mărfurilor înainte de preluarea acestora.
(5)
În cazurile în care transportatorul are dreptul
să ia măsurile prevăzute la alineatele (3) sau (4) de mai sus,
acesta poate solicita despăgubiri pentru prejudiciile suferite.
Articolul 8
Răspunderea expeditorului
(1)
Expeditorul este răspunzător, inclusiv în
cazul în care nu i se poate imputa nicio vină, pentru toate prejudiciile și
costurile suportate de către transportator sau transportatorul de fapt în
următoarele situații:
(a)
datele sau informațiile la care se face
referire la articolul 6 alineatul (2) sau la articolul 7 alineatul (1) lipsesc,
sunt inexacte sau incomplete;
(b)
mărfurile periculoase sau poluante nu sunt
marcate sau etichetate în conformitate cu reglementările internaționale
sau naționale aplicabile sau, în cazul în care nu există astfel de
reglementări, în conformitate cu normele și practicile general
recunoscute în navigația interioară;
(c)
documentele de însoțire necesare lipsesc, sunt
inexacte sau incomplete.
Transportatorul nu poate invoca
răspunderea expeditorului în cazul în care se demonstrează că
vina aparține transportatorului însuși, prepușilor sau
mandatarilor acestuia. Aceeași dispoziție se aplică
transportatorului de fapt.
(2)
Expeditorul răspunde pentru acțiunile și
omisiunile persoanelor ale căror servicii le utilizează pentru
îndeplinirea sarcinilor și a obligațiilor prevăzute la
articolele 6 și 7, în cazul în care persoanele respective acționează
în cadrul atribuțiilor lor de serviciu, ca și când astfel de acțiuni
sau omisiuni ar aparține expeditorului.
Articolul 9
Rezilierea contractului
de transport de către transportator
(1)
Transportatorul poate rezilia contractul de
transport în cazul în care expeditorul nu a îndeplinit obligațiile
prevăzute la articolul 6 alineatul (2) sau articolul 7 alineatele (1) și
(2).
(2)
În cazul în care transportatorul își
exercită dreptul de reziliere, acesta poate descărca mărfurile
pe cheltuiala expeditorului și poate solicita, în mod opțional, plata
oricăreia dintre următoarele sume:
(a)
o treime din navlul convenit sau
(b)
pe lângă eventualele contrastalii, o
despăgubire egală cu valoarea costurilor suportate și a
pierderii suferite, precum și, în cazul în care călătoria a
început deja, partea din navlu corespunzătoare părții de
călătorie deja realizate.
Articolul 10 Livrarea mărfurilor
(1)
Fără a aduce atingere obligației
expeditorului prevăzute la articolul 6 alineatul (1), destinatarul
care, la sosirea mărfurilor la locul de livrare, solicită livrarea
acestora este răspunzător de plata navlului și a altor impuneri
aferente mărfurilor, precum și de plata contribuției sale în caz
de avarie comună, în conformitate cu contractul de transport. În absența
unui document de transport sau în cazul în care un astfel de document nu a fost
prezentat, cade în sarcina destinatarului să plătească navlul
convenit cu expeditorul, dacă acesta corespunde practicii de pe piață.
(2)
Punerea mărfurilor la dispoziția
destinatarului în conformitate cu contractul de transport sau cu practica obișnuită
în domeniul respectiv sau cu reglementările legale aplicabile în portul de
descărcare se consideră livrare. Predarea impusă a
mărfurilor unei autorități sau părți terțe se
consideră, de asemenea, livrare.
CAPITOLUL III
DOCUMENTELE DE TRANSPORT
Articolul 11 Natură
și conținut
(1)
Pentru orice transport de mărfuri reglementat
de prezenta convenție, transportatorul emite un document de transport;
acesta întocmește un conosament numai în cazul în care expeditorul
solicită acest lucru și se convine astfel înainte ca mărfurile
să fie încărcate sau să fie preluate în vederea transportului.
Absența unui document de transport sau caracterul incomplet al acestuia nu
afectează valabilitatea contractului de transport.
(2)
Exemplarul original al documentului de transport
trebuie să fie semnat de către transportator, comandantul navei sau o
persoană autorizată de către transportator. Transportatorul
poate solicita expeditorului să contrasemneze originalul sau o copie a
acestuia. Semnătura poate fi de mână, imprimată în facsimil,
perforată, ștampilată, în simboluri sau realizată prin
orice alte mijloace mecanice sau electronice, dacă acest lucru nu este
interzis de legislația statului în care a fost emis documentul de
transport.
(3)
Documentul de transport constituie probă prima
facie privind încheierea și conținutul contractului de transport și
preluarea produselor de către transportator, cu excepția probei
contrare. În special, acesta furnizează un temei pentru prezumția
că mărfurile au fost preluate pentru transport astfel cum sunt
descrise în documentul de transport.
(4)
În cazul în care documentul de transport este un
conosament, numai acesta definește relațiile între transportator și
destinatar. Condițiile contractului de transport stabilesc în continuare
relațiile dintre transportator și expeditor.
(5)
Documentul de transport conține, în afară
de denumirea sa, următoarele informații:
(a)
denumirea, domiciliul, sediul social sau locul de
reședință al transportatorului și al expeditorului;
(b)
destinatarul mărfurilor;
(c)
numele sau numărul navei, în cazul în care
mărfurile au fost aduse la bord, sau mențiunea din documentul de
transport care să ateste că mărfurile au fost preluate de
către transportator, dar încă nu au fost încărcate pe navă;
(d)
portul de încărcare sau locul în care
mărfurile au fost preluate și portul de descărcare sau locul de
livrare;
(e)
denumirea uzuală a tipului de mărfuri și
modul de ambalare a acestora, precum și, pentru mărfurile periculoase
sau poluante, denumirea acestora în conformitate cu cerințele în vigoare
sau, în cazul în care nu există o astfel de denumire, denumirea lor
generală;
(f)
dimensiunile, numărul sau greutatea, precum și
marcajele de identificare a mărfurilor încărcate la bord sau preluate
în vederea transportului;
(g)
dacă este cazul, mențiunea că
mărfurile pot sau trebuie să fie transportate pe punte sau pe nave
deschise;
(h)
dispozițiile convenite privind navlul;
(i)
în cazul unei scrisori de trăsură,
precizarea dacă este vorba de un original sau de o copie; în cazul unui
conosament, numărul de exemplare originale;
(j)      locul și data emiterii.
Natura juridică a unui document de
transport în sensul articolului 1 alineatul (6) din prezenta convenție nu
este afectată de absența uneia sau a mai multora dintre informațiile
la care se face referire în prezentul alineat.
Articolul 12 Înscrierea
de rezerve în documentele de transport
(1)
Transportatorul are dreptul să înscrie rezerve
în documentul de transport cu privire la:
(a)
dimensiunile, numărul sau greutatea
mărfurilor, în cazul în care are motive întemeiate să considere
că informațiile furnizate de către expeditor sunt inexacte sau
în cazul în care nu deține mijloace rezonabile de a verifica informațiile
respective, în special deoarece mărfurile nu au fost numărate,
măsurate sau cântărite în prezența acestuia sau pentru că,
fără un acord explicit, dimensiunile sau greutățile au fost
stabilite prin determinarea capacității navei;
(b)
marcajele de identificare care nu sunt fixate clar și
durabil direct pe mărfuri sau, în cazul în care mărfurile sunt
ambalate, pe recipiente sau ambalaje;
(c)
starea aparentă a mărfurilor.
(2)
În cazul în care transportatorul nu face mențiuni
privind starea aparentă a mărfurilor sau nu formulează rezerve
în acest sens, se consideră că acesta a menționat în documentul
de transport că mărfurile au fost în stare aparent bună.
(3)
În cazul în care, în conformitate cu indicațiile
menționate în documentul de transport, mărfurile sunt plasate într-un
container sau în magaziile navei și sunt sigilate de către alte
persoane decât transportatorul, prepușii sau mandatarii acestuia, și
atunci când nici containerul, nici sigiliile nu sunt deteriorate sau distruse
la sosirea în portul de descărcare sau locul de livrare, se presupune
că pierderea sau deteriorarea mărfurilor nu au avut loc în timpul
transportului.
Articolul 13
Conosamentul
(1)
Exemplarele originale ale unui conosament
constituie titluri de valoare emise în numele destinatarului, la ordin sau la
purtător.
(2)
La destinație, mărfurile se livrează
numai în schimbul exemplarului original al conosamentului prezentat inițial;
ulterior, nu se mai poate pretinde o altă livrare pe baza altor exemplare
originale.
(3)
În cazul în care mărfurile sunt preluate de
către transportator, predarea conosamentului către o persoană
abilitată de acesta să primească mărfurile produce aceleași
efecte ca predarea mărfurilor în ceea ce privește dobândirea
drepturilor asupra mărfurilor.
(4)
În cazul în care conosamentul a fost transferat
unui terț, inclusiv destinatarului, care a acționat cu bună
credință bazându-se pe descrierea mărfurilor existentă în
conosament, proba contrară prezumției prevăzute la articolul 11
alineatul (3) și la articolul 12 alineatul (2) nu este admisibilă.
CAPITOLUL IV DREPTUL DE
A DISPUNE DE MĂRFURI
Articolul 14 Titularul
dreptului de dispoziție
(1)
Expeditorul are drept de dispoziție asupra
mărfurilor; în special, acesta poate solicita transportatorului să nu
dea curs transportului mărfurilor, să schimbe locul de livrare sau
să livreze mărfurile unui alt destinatar decât cel indicat în
documentul de transport.
(2)
Dreptul de dispoziție al expeditorului
încetează odată ce destinatarul, în urma sosirii mărfurilor la
locul de livrare prevăzut, a solicitat livrarea mărfurilor și
(a)
în cazul unui transport realizat în temeiul unei
scrisori de trăsură, imediat ce exemplarul original a fost predat
destinatarului;
(b)
în cazul unui transport realizat în temeiul unui
conosament, imediat ce expeditorul a cedat toate exemplarele originale aflate
în posesia sa prin predarea acestora către o altă persoană.
(3)
Expeditorul poate, printr-o mențiune
corespunzătoare introdusă în scrisoarea de trăsură, la
emiterea acesteia, să renunțe la dreptul său de dispoziție
în favoarea destinatarului.
Articolul 15
Condiții pentru
exercitarea dreptului de dispoziție
Expeditorul sau, în cazul prevăzut la
articolul 14 alineatele (2) și (3), destinatarul, atunci când dorește
să își exercite dreptul de dispoziție, trebuie:
(a)
 în cazul în care se utilizează un conosament,
să prezinte toate exemplarele originale înainte de sosirea mărfurilor
la locul de livrare prevăzut;
(b)
în cazul în care se utilizează un document de
transport altul decât un conosament, să prezinte documentul respectiv în
care să înscrie noile instrucțiuni date transportatorului;
(c)
să despăgubească transportatorul
pentru toate costurile și prejudiciile suportate în aplicarea instrucțiunilor
primite;
(d)
să plătească integral navlul
stabilit de comun acord în cazul descărcării mărfurilor înainte
de sosirea la locul de livrare planificat, cu excepția cazului în care
contractul de transport prevede altfel.
CAPITOLUL V
RĂSPUNDEREA TRANSPORTATORULUI
Articolul 16
Răspunderea pentru prejudiciu
(1)
Transportatorul este răspunzător pentru
prejudiciul rezultat din pierderea sau deteriorarea mărfurilor, survenită
între momentul în care acesta le-a preluat în vederea transportului și
momentul livrării mărfurilor, sau rezultat în urma întârzierii la
livrare, cu excepția cazului în care acesta dovedește că
prejudiciul a fost cauzat de circumstanțe pe care un transportator
diligent nu le-ar fi putut evita și ale căror consecințe acesta
nu le-ar fi putut preîntâmpina.
(2)
Răspunderea transportatorului pentru
prejudiciul rezultat din pierderea sau deteriorarea mărfurilor
survenită înainte ca acestea să fie încărcate pe navă sau
după ce au fost descărcate de pe navă este reglementată de
legea națională aplicabilă contractului de transport.
Articolul 17 Prepuși
și mandatari
(1)
Transportatorul este răspunzător de acțiunile
și omisiunile prepușilor și mandatarilor săi, ale
căror servicii le utilizează pentru executarea contractului de
transport, atunci când persoanele respective acționează în cadrul
atribuțiilor lor de serviciu, ca și când astfel de acțiuni sau
omisiuni i-ar aparține.
(2)
Atunci când transportul este efectuat de un transportator
de fapt în conformitate cu articolul 4, transportatorul răspunde, de
asemenea, pentru actele și omisiunile transportatorului de fapt și
ale prepușilor și mandatarilor acestuia, atunci când persoanele
respective acționează în cadrul atribuțiilor lor de serviciu.
(3)
În cazul în care se introduce o acțiune
împotriva prepușilor sau mandatarilor transportatorului sau ai
transportatorului de fapt, persoanele respective, în cazul în care dovedesc
faptul că au acționat în cadrul atribuțiilor lor de serviciu, au
dreptul să beneficieze de exonerările și limitările de
răspundere pe care transportatorul sau transportatorul de fapt are dreptul
să le invoce în conformitate cu prezenta convenție. Un pilot desemnat
de o autoritate și care nu poate fi selectat în mod liber nu este
considerat prepus sau mandatar în sensul alineatului (1).
Articolul 18
Exonerări speciale de răspundere
(1)
Transportatorul și transportatorul de fapt
sunt exonerați de răspundere atunci când prejudiciul, pagubele sau
întârzierea sunt rezultatul uneia dintre împrejurările sau al unuia dintre
riscurile enumerate mai jos:
(a)
acțiuni sau omisiuni ale expeditorului, ale
destinatarului sau ale persoanei abilitate să dispună de
mărfuri;
(b)
manipularea, încărcarea, arimarea sau
descărcarea mărfurilor de către expeditor, destinatar sau de
către terți care acționează în numele expeditorului sau al
destinatarului;
(c)
transportul de mărfuri pe punte sau în nave
deschise, în cazul în care un astfel de transport a fost convenit cu
expeditorul sau este în conformitate cu practica în domeniul respectiv sau este
prevăzut de reglementările în vigoare;
(d)
natura mărfurilor, expuse pierderii sau
deteriorării totale sau parțiale, în special prin spargere, ruginire,
descompunere, uscare, scurgere, pierdere normală (în volum sau greutate)
sau prin acțiunea dăunătorilor ori a rozătoarelor;
(e)
lipsa sau starea necorespunzătoare a
ambalajului în cazul mărfurilor care, prin natura lor, sunt expuse
pierderii sau deteriorării în cazul în care nu sunt ambalate sau atunci
când ambalajul este necorespunzător;
(f)
insuficiența sau neadecvarea marcajelor de
identificare a mărfurilor;
(g)
operațiuni sau tentative de operațiuni de
recuperare sau de salvare pe căile navigabile interioare;
(h)
transportul de animale vii, cu excepția
cazului în care transportatorul nu a luat măsurile sau nu a respectat
instrucțiunile stabilite de comun acord în contractul de transport.
(2)
Atunci când, având în vedere condițiile
cazului respectiv, pagubele pot fi atribuite uneia sau mai multora dintre
circumstanțele sau riscurile enumerate la alineatul (1) din prezentul
articol, se presupune că acestea au fost cauzate de circumstanța sau
riscul respectiv. Această prezumție nu se aplică în cazul în
care partea prejudiciată dovedește că prejudiciul suferit nu
rezultă, sau nu rezultă în mod exclusiv, din una dintre circumstanțele
sau riscurile enumerate la alineatul (1) din prezentul articol.
Articolul 19 Calculul
despăgubirilor
(1)
În cazul în care transportatorul este
răspunzător de pierderea totală a mărfurilor, valoarea
despăgubirilor pe care acesta trebuie să le plătească este
egală cu valoarea mărfurilor la locul și la data livrării,
conform contractului de transport. Livrarea către o altă
persoană decât cea abilitată este considerată pierdere.
(2)
În caz de pierdere parțială sau deteriorare
a mărfurilor, transportatorul este răspunzător doar până la
concurența pierderii în valoare.
(3)
Valoarea mărfurilor se stabilește în funcție
de prețul acestora la bursa de mărfuri sau, în cazul în care nu
există un astfel de preț, în funcție de prețul de piață
al acestora sau, în cazul în care nu există nici acesta, prin trimitere la
valoarea normală a mărfurilor de tip și calitate similare la
locul de livrare.
(4)
În ceea ce privește mărfurile care, având
în vedere natura lor, sunt expuse la pierderi în timpul transportului,
transportatorul este răspunzător, indiferent de durata transportului,
numai pentru partea din pierderi care depășește pierderile
normale (în volum sau greutate), astfel cum au fost stabilite de părțile
la contractul de transport sau, în cazul în care nu au fost convenite, de
reglementările sau practica în vigoare la locul de destinație.
(5)
Dispozițiile prezentului articol nu
afectează dreptul transportatorului privind navlul în conformitate cu
dispozițiile contractului de transport sau, în absența unor dispoziții
specifice în această privință, prin trimitere la normele sau
practicile naționale aplicabile.
Articolul 20 Limite
maxime de răspundere
(1)
Sub rezerva articolului 21 și a alineatului (4)
din prezentul articol și indiferent de acțiunea introdusă
împotriva lui, transportatorul nu poate fi obligat în niciun caz la plata unei
sume care depășește 666,67 de unități de cont pentru
fiecare colet ori altă unitate de expediere sau 2 unități de
cont pentru fiecare kilogram din greutatea specificată în documentul de
transport, pentru mărfurile pierdute sau deteriorate, luându-se în
considerare valoarea cea mai mare. În cazul în care coletul sau altă
unitate de expediere este un container și dacă în documentul de
transport nu se face nicio mențiune cu privire la un colet sau la o
altă unitate de expediere depozitate în container, suma de 666,67 de
unități de cont se înlocuiește cu suma de 1 500 de
unități de cont pentru container fără mărfurile pe
care le conține, la care se adaugă suma de 25 000 de unități
de cont pentru mărfurile care se află în container.
(2)
În cazul în care un container, un palet sau un
articol de transport similar este utilizat pentru depozitarea mărfurilor,
coletele sau alte unități de transport enumerate în documentul de
transport ca aflându-se în sau pe un astfel de articol de transport sunt
considerate colete sau unități de transport. În celelalte cazuri,
mărfurile care se află în sau pe un astfel de articol de transport
sunt considerate o unitate de transport. În cazul în care articolul de
transport în sine a fost pierdut sau deteriorat, articolul de transport
respectiv, dacă nu aparține transportatorului și nu este altfel
furnizat de către acesta, este considerat o unitate de transport
distinctă.
(3)
În caz de prejudiciu datorat întârzierii la
livrare, răspunderea transportatorului nu trebuie să depășească
valoarea navlului. Cu toate acestea, cumulul despăgubirilor datorate în
conformitate cu alineatul (1) și prima teză din prezentul alineat nu
trebuie să depășească limita care ar fi stabilită în
conformitate cu alineatul (1) pentru pierderea totală a mărfurilor
pentru care este angajată răspunderea.
(4)
Limitele maxime de răspundere menționate
la alineatul (1) nu se aplică:
(a)
în cazul în care natura și valoarea mai mare a
mărfurilor sau a articolelor de transport au fost menționate în mod
expres în documentul de transport și transportatorul nu a respins
specificațiile respective sau
(b)
în cazul în care părțile au stabilit în
mod expres limite maxime de răspundere mai ridicate.
(5)
Valoarea totală a despăgubirilor datorate
de transportator, transportatorul de fapt, prepușii și mandatarii
acestora pentru același prejudiciu nu trebuie să depășească,
per ansamblu, limitele de răspundere prevăzute în prezentul articol.
Articolul 21 Pierderea
dreptului de limitare a răspunderii
(1)
Transportatorul sau transportatorul de fapt nu au
dreptul la exonerările și limitele de răspundere prevăzute
în prezenta convenție sau în contractul de transport în cazul în care se
dovedește că ei înșiși au cauzat pagubele printr-o acțiune
sau omisiune, fie cu intenția de a provoca pagubele, fie din neglijență
și având cunoștință de faptul că este probabil ca
astfel de pagube să se producă.
(2)
În mod similar, prepușii și mandatarii
care acționează în numele transportatorului sau al transportatorul de
fapt nu au dreptul la exonerările și limitele de răspundere
prevăzute în prezenta convenție sau în contractul de transport în
cazul în care se dovedește că aceștia au cauzat pagubele în
modul descris la alineatul (1).
Articolul 22
Aplicarea exonerărilor
și limitelor de răspundere
Exonerările și limitele de
răspundere prevăzute în prezenta convenție sau în contractul de
transport sunt aplicabile în orice acțiune introdusă în ceea ce privește
pierderea sau deteriorarea mărfurilor sau întârzierea la livrarea
mărfurilor care fac obiectul contractului de transport, indiferent
dacă acțiunea este întemeiată pe răspunderea
contractuală sau delictuală sau pe orice altă bază
juridică.
CAPITOLUL VI TERMENELE
PENTRU RECLAMAȚII
Articolul 23 Notificarea
pagubelor
(1)
Recepția fără rezerve a
mărfurilor de către destinatar reprezintă probă prima
facie că mărfurile au fost furnizate de către transportator
în starea și în cantitatea în care acestea i-au fost predate în vederea
transportului.
(2)
Transportatorul și destinatarul pot solicita o
inspecție a stării și cantității mărfurilor la
livrare în prezența ambelor părți.
(3)
În cazul în care pierderea sau deteriorarea
mărfurilor este evidentă, orice rezervă din partea
destinatarului trebuie să fie formulată în scris, specificând natura
generală a pagubelor, nu mai târziu de momentul livrării, cu excepția
cazului în care destinatarul și transportatorul au verificat în comun
starea mărfurilor.
(4)
În cazul în care pierderea sau deteriorarea
mărfurilor nu este evidentă, orice rezervă din partea
destinatarului trebuie să fie notificată în scris, specificând natura
generală a pagubelor, cel mai târziu în termen de șapte zile
consecutive de la momentul livrării; în acest caz, partea
prejudiciată trebuie să demonstreze că pagubele au survenit în
perioada în care mărfurile erau în grija transportatorului.
(5)
Nu se datorează despăgubiri pentru
pagubele cauzate de întârzierea la livrare, cu excepția cazului în care
destinatarul poate dovedi că a transmis transportatorului o notificare de
punere în întârziere în termen de 21 de zile consecutive de la livrarea
mărfurilor și că notificarea i-a parvenit transportatorului.
Articolul 24 Prescrierea
(1)
Toate acțiunile care decurg dintr-un contract
reglementat de prezenta convenție se prescriu în termen de un an de la
data la care mărfurile au fost sau ar fi trebuit să fie livrate
destinatarului. Ziua de începere a termenului de prescripție nu este
inclusă în termen.
(2)
Persoana împotriva căreia se introduce o acțiune
poate, în orice moment în timpul termenului de prescripție, să
prelungească termenul printr-o declarație în scris adresată
persoanei prejudiciate. Termenul poate fi prelungit în continuare prin una sau
mai multe declarații suplimentare.
(3)
Suspendarea și întreruperea termenului de
prescripție sunt reglementate de legislația națională
aplicabilă contractului de transport. Introducerea unei cereri de
înscriere a creanței în cadrul procedurilor de repartizare în vederea
aplicării răspunderii limitate pentru orice creanțe rezultate în
urma unui eveniment cauzator de pagube întrerupe termenul de prescripție.
(4)
O acțiune în regres a unei persoane
considerate răspunzătoare în temeiul prezentei convenții poate
fi introdusă inclusiv după expirarea termenului de prescripție
prevăzut la alineatele (1) și (2) din prezentul articol, dacă a
fost declanșată o procedură în termen de 90 de zile de la data
la care persoana care introduce acțiunea a dat curs creanței sau a
fost chemată în instanță sau dacă a fost declanșată
o procedură într-un termen mai lung, astfel cum este prevăzut de
legislația statului în care s-a declanșat procedura.
(5)
Dreptul de a intenta o acțiune în justiție
care a fost anulat prin expirarea termenului de prescripție nu poate fi
exercitat prin cerere reconvențională sau compensare.
CAPITOLUL VII LIMITELE
LIBERTĂȚII CONTRACTUALE
Articolul 25 Clauze
lovite de nulitate
(1)
Orice clauză contractuală care are
menirea de a exclude sau de a limita sau, sub rezerva dispozițiilor de la
articolul 20 alineatul (4), de a spori, în sensul prezentei convenții,
răspunderea transportatorului, a transportatorul de fapt, a prepușilor
sau mandatarilor acestora, de a inversa sarcina probei sau de a reduce
termenele de reclamație și de prescripție menționate la
articolele 23 și 24 este nulă și neavenită. Orice
clauză care prevede cedarea în favoarea transportatorului a beneficiilor
rezultând din asigurarea mărfurilor este, de asemenea, nulă și
neavenită.
(2)
Fără a aduce atingere dispozițiilor
alineatului (1) din prezentul articol și fără a aduce atingere
articolului 21, se permit clauze contractuale care precizează că
transportatorul sau transportatorul de fapt nu este răspunzător
pentru prejudiciile generate de:
(a)
o acțiune sau o omisiune a comandantului
navei, a pilotului sau a altei persoane din echipajul navei, al
împingătorului sau al remorcherului în timpul navigației sau în
timpul formării sau desprinderii unui convoi împins sau remorcat, cu condiția
ca transportatorul să fi îndeplinit obligațiile referitoare la
echipaj prevăzute la articolul 3 alineatul (3), cu excepția cazului în
care acțiunea sau omisiunea rezultă din intenția de a provoca
pagube sau dintr-un comportament riscant, știind că este probabil
să se producă astfel de pagube;
(b)
un incendiu sau o explozie la bordul navei, în
cazul în care nu este posibil să se facă dovada că incendiul sau
explozia a rezultat din vina transportatorului, a transportatorului de fapt sau
a prepușilor ori mandatarilor acestora sau din cauza unei defecțiuni
a navei;
(c)
defecțiunile existente anterior
călătoriei navei sau defecțiunile unei nave închiriate sau
navlosite, dacă se dovedește că defecțiunile respective nu
ar fi putut fi detectate înainte de începutul călătoriei în pofida
depunerii tuturor diligențelor necesare.
CAPITOLUL VIII DISPOZIȚII
SUPLIMENTARE
Articolul 26 Avarie
comună
Nicio dispoziție din prezenta convenție
nu împiedică aplicarea dispozițiilor contractului de transport sau
ale legislației naționale în ceea ce privește calculul valorii
despăgubirilor și a contribuțiilor plătibile în cazul unei
avarii comune.
Articolul 27
Alte dispoziții
aplicabile și daune nucleare
(1)
Prezenta convenție nu modifică drepturile
sau obligațiile transportatorului prevăzute în convențiile
internaționale sau în legislația națională referitoare la
limitarea răspunderii proprietarilor de nave maritime sau de navigație
interioară.
(2)
Transportatorul este eliberat de răspundere,
în temeiul prezentei convenții, pentru pagubele cauzate de un accident
nuclear, în cazul în care operatorul unei instalații nucleare sau o
altă persoană autorizată este răspunzătoare pentru pagubele
respective, în conformitate cu legislația și normele naționale
privind răspunderea în domeniul energiei nucleare.
Articolul 28 Unitatea de
cont
Unitatea de cont menționată la
articolul 20 din prezenta convenție este dreptul special de tragere definit
de Fondul Monetar Internațional. Valorile menționate la articolul 20
trebuie convertite în moneda națională a unui stat, conform valorii
monedei respective la data hotărârii sau la data convenită de
către părți. Valoarea, în drepturi speciale de tragere, a
monedei naționale a unui stat contractant se calculează în
conformitate cu metoda de evaluare aplicată de Fondul Monetar Internațional
aflată în vigoare la data respectivă pentru operațiunile și
tranzacțiile acestuia.
Articolul 29 Dispoziții
naționale suplimentare
(1)
În cazurile care nu sunt prevăzute în prezenta
convenție, contractul de transport este reglementat de legislația
statului stabilit de comun acord de către părți.
(2)
În lipsa unui astfel de acord, se aplică
legislația statului cu care contractul de transport prezintă
legăturile cele mai strânse.
(3)
Se presupune că statul cu care contractul de
transport prezintă legăturile cele mai strânse este cel în care este
situat sediul principal al transportatorului la data încheierii contractului,
în cazul în care portul de încărcare ori locul din care sunt preluate
mărfurile sau portul de descărcare ori locul de livrare ori sediul
principal al expeditorului este, de asemenea, situat în statul respectiv. În
cazul în care transportatorul nu are un sediu pe uscat și încheie
contractul de transport la bordul navei sale, se consideră că
respectivul contract prezintă legăturile cele mai strânse cu statul
în care este înregistrată nava sau sub al cărui pavilion
navighează aceasta, în cazul în care portul de încărcare ori locul
din care sunt preluate mărfurile sau portul de descărcare ori locul
de livrare ori sediul principal al expeditorului este, de asemenea, situat în
statul respectiv.
(4)
Legislația statului în care se află
mărfurile reglementează garanția reală de care beneficiază
transportatorul pentru creanțele prevăzute la articolul 10 alineatul
(1).
CAPITOLUL IX
DECLARAȚII PRIVIND
DOMENIUL DE APLICARE
Articolul 30
Transportul pe anumite
căi navigabile interioare
(1)
Orice stat poate, în momentul semnării
prezentei convenții sau în momentul ratificării, al acceptării,
al aprobării sale sau al aderării la aceasta, să declare că
nu va aplica dispozițiile prezentei convenții în cazul contractelor
referitoare la transportul pe anumite căi navigabile interioare situate pe
teritoriul său, cărora nu li se aplică normele internaționale
de navigație și care nu constituie o legătură între astfel
de căi navigabile internaționale. Cu toate acestea, o astfel de
declarație nu poate să menționeze totalitatea căilor
navigabile interioare principale din statul respectiv.
(2)
În cazul în care contractul de transport are ca
obiect transportul de mărfuri, fără transbordare, efectuat atât
pe căi navigabile interioare care nu sunt menționate în declarația
prevăzută la alineatul (1) din prezentul articol, cât și pe
căi navigabile interioare menționate în declarația
respectivă, prezenta convenție este aplicabilă, de asemenea,
unui astfel de contract, cu excepția cazului în care distanța care
trebuie parcursă pe căile navigabile interioare menționate în declarație
este cea mai mare.
(3)
În cazul în care s-a făcut o declarație
în conformitate cu alineatul (1), orice alt stat contractant poate declara
că nu va aplica, de asemenea, dispozițiile prezentei convenții
contractelor menționate în declarația respectivă. Declarația
făcută în conformitate cu prezentul alineat își produce efectele
de la data intrării în vigoare a convenției pentru statul care a
făcut o declarație în conformitate cu alineatul (1), dar cel mai
devreme la data intrării în vigoare a convenției pentru statul care a
făcut o declarație în conformitate cu prezentul alineat.
(4)
Declarațiile menționate la alineatele (1)
și (3) din prezentul articol pot fi retrase în întregime sau în parte, în
orice moment, prin notificarea în acest sens a depozitarului, menționând
data la care acestea încetează să își producă efectele.
Retragerea declarațiilor nu are niciun efect asupra contractelor deja
încheiate.
Articolul 31
Transportul național
sau transportul gratuit
Orice stat poate, în momentul semnării
prezentei convenții sau în momentul ratificării, al aprobării,
al acceptării sale sau al aderării la aceasta sau în orice alt moment
ulterior, să declare că va aplica, de asemenea, convenția:
(a)
contractelor de transport conform cărora
portul de încărcare sau locul de preluare și portul de
descărcare sau locul de livrare sunt situate pe teritoriul său;
(b)
prin derogare de la articolul 1 alineatul (1),
transportului gratuit.
Articolul 32
Dispoziții
regionale privind răspunderea
(1)
Orice stat poate, în momentul semnării
prezentei convenții sau în momentul ratificării, al aprobării,
al acceptării sale sau al aderării la aceasta sau în orice alt moment
ulterior, să declare că, în ceea ce privește transportul de
mărfuri între porturi de încărcare sau locuri de preluare a
mărfurilor și porturi de descărcare sau locuri de livrare,
dintre care fie ambele sunt situate pe teritoriul său, fie unul este
situat pe teritoriul său, iar celălalt pe teritoriul unui stat care a
făcut aceeași declarație, transportatorul nu este
răspunzător pentru pagubele cauzate de o acțiune sau o omisiune
a comandantului navei, a pilotului sau a oricărei alte persoane din
echipajul navei, al împingătorului sau al remorcherului în timpul
navigării sau în timpul formării unui convoi împins sau remorcat, cu
condiția ca transportatorul să îndeplinească obligațiile
referitoare la echipaj prevăzute la articolul 3 alineatul (3), cu excepția
cazului în care acțiunea sau omisiunea rezultă din intenția de a
provoca pagube sau dintr-un comportament riscant, știind că este probabil
să se producă astfel de pagube.
(2)
Dispoziția privind răspunderea menționată
la alineatul (1) intră în vigoare între două state contractante
atunci când prezenta convenție intră în vigoare în cel de-al doilea
stat care a făcut aceeași declarație. În cazul în care un stat a
făcut declarația după intrarea în vigoare a convenției
pentru statul respectiv, dispoziția privind răspunderea de la
alineatul (1) intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează
după o perioadă de trei luni de la depunerea notificării declarației
la depozitar. Dispoziția referitoare la răspundere se aplică
numai contractelor de transport semnate după intrarea în vigoare a
acesteia.
(3)
O declarație făcută în conformitate
cu alineatul (1) poate fi retrasă în orice moment prin depunerea unei
notificări la depozitar. În caz de retragere, dispozițiile
referitoare la răspundere de la alineatul (1) încetează să își
producă efectele în prima zi a lunii următoare notificării
retragerii sau la o dată ulterioară indicată în notificare.
Retragerea nu se aplică contractelor de transport semnate înainte ca
dispozițiile referitoare la răspundere să-și înceteze
efectul.
CAPITOLUL X DISPOZIȚII
FINALE
Articolul 33
Semnare, ratificare,
acceptare, aprobare, aderare
(1)
Prezenta convenție este deschisă spre
semnare tuturor statelor timp de un an, la sediul depozitarului. Termenul de
semnare începe în ziua în care depozitarul constată că toate textele
autentice ale prezentei convenții sunt disponibile.
(2)
Statele pot deveni părți la prezenta
convenție:
(a)
prin semnare fără rezerva
ratificării, acceptării sau aprobării;
(b)
prin semnare sub rezerva ratificării,
acceptării sau aprobării, urmată de ratificare, acceptare sau
aprobare;
(c)
prin aderare după expirarea termenului
stabilit pentru semnare.
(3)
Instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare
sau aderare se depun la depozitar.
Articolul 34 Intrarea în
vigoare
(1)
Prezenta convenție intră în vigoare în
prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de
la data la care cinci state au semnat prezenta convenție fără
rezerva ratificării, acceptării sau aprobării ori au depus la
depozitar instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare.
(2)
Pentru fiecare stat care semnează prezenta
convenție fără rezerva ratificării, acceptării sau
aprobării sau care depune instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare
sau aderare la depozitar după intrarea în vigoare a prezentei convenții,
convenția intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează
expirării unei perioade de trei luni de la data semnării
fără rezerva ratificării, acceptării sau aprobării sau
a depunerii instrumentelor de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare la
depozitar.
Articolul 35 Denunțare
(1)
Prezenta convenție poate fi denunțată
de către un stat parte după expirarea unei perioade de un an de la
data la care aceasta a intrat în vigoare pentru statul respectiv.
(2)
Notificarea denunțării se depune la
depozitar.
(3)
Denunțarea produce efecte din prima zi a lunii
care urmează după expirarea unei perioade de un an de la data
depunerii notificării denunțării sau după un termen mai
lung, menționat în notificarea denunțării.
Articolul 36 Revizuire și
modificare
La cererea a cel puțin o treime din
numărul statelor contractante ale prezentei convenții, depozitarul
convoacă o conferință a statelor contractante având ca obiect
revizuirea sau modificarea convenției.
Articolul 37
Revizuirea valorilor
privind limitele de răspundere și a unității de cont
(1)
Fără a aduce atingere dispozițiilor
articolului 36, în cazul în care se propune o revizuire a valorii menționate
la articolul 20 alineatul (1) sau se propune înlocuirea unității
definite la articolul 28 cu o altă unitate, în cazul în care cel puțin
o pătrime din statele părți la prezenta convenție
solicită acest lucru, depozitarul înaintează propunerea tuturor
membrilor Comisiei Economice pentru Europa a Națiunilor Unite, ai Comisiei
Centrale pentru Navigația pe Rin și ai Comisiei Dunării și
tuturor statelor contractante și convoacă o conferință
având ca unic obiect modificarea valorii menționate la articolul 20
alineatul (1) sau înlocuirea unității definite la articolul 28 cu o
altă unitate.
(2)
Conferința este convocată cel mai devreme
după șase luni de la data transmiterii propunerii.
(3)
Toate statele contractante ale prezentei convenții
au dreptul să participe la conferință, indiferent dacă sunt
sau nu membre ale organizațiilor menționate la alineatul (1).
(4)
Modificările se adoptă cu o majoritate de
două treimi din statele contractante ale convenției care sunt
reprezentate la conferință și participante la vot, sub rezerva
ca cel puțin jumătate din statele contractante ale prezentei convenții
să fie reprezentate la vot.
(5)
În timpul
consultărilor privind modificarea valorii specificate la articolul 20
alineatul (1), conferința trebuie să țină seama de
învățămintele desprinse din evenimentele cauzatoare de pagube,
în special de amploarea pagubelor care au rezultat, de fluctuațiile
valorilor monetare, precum și de efectul modificării propuse asupra
costului asigurărilor.
(6)

(a)
Modificarea valorii în conformitate cu prezentul
articol poate intra în vigoare cel mai devreme după cinci ani de la data
la care prezenta convenție a fost deschisă pentru semnare și cel
mai devreme după cinci ani de la data la care a intrat în vigoare o
modificare realizată anterior în conformitate cu prezentul articol.
(b)
O valoare nu poate fi majorată astfel încât
să depășească suma corespunzătoare limitelor maxime de
răspundere menționate în prezenta convenție, majorate cu 6 %
pe an, calculate conform principiului dobânzii compuse, cu începere de la data
la care prezenta convenție a fost deschisă pentru semnare.
(c)
O valoare nu poate fi majorată astfel încât
să depășească suma corespunzătoare triplului limitelor
maxime de răspundere menționate în prezenta convenție.
(7)
Depozitarul notifică tuturor statelor
contractante orice modificare adoptată în conformitate cu alineatul (4).
Modificarea este considerată acceptată după un termen de
optsprezece luni de la data notificării, cu excepția cazului în care,
pe parcursul acestui termen, cel puțin o pătrime din statele care
erau parte la convenție la momentul deciziei de modificare au informat
depozitarul că nu vor accepta modificarea respectivă; în acest caz,
modificarea este respinsă și nu intră în vigoare.
(8)
O modificare considerată drept acceptată
în conformitate cu alineatul (7) intră în vigoare după optsprezece
luni de la acceptare.
(9)
Toate statele contractante au obligația
să respecte modificarea, cu excepția cazului în care denunță
prezenta convenție în conformitate cu articolul 35, cel mai târziu cu șase
luni înainte de intrarea în vigoare a modificării. Denunțarea își
produce efectele de la intrarea în vigoare a modificării.
(10)
În cazul în care o modificare a fost adoptată,
dar termenul de optsprezece luni pentru acceptarea acesteia nu s-a scurs, un
stat care devine stat contractant în cursul acestui termen are obligația
să respecte modificarea în cazul în care aceasta intră în vigoare. Un
stat care devine stat contractant după termenul respectiv este obligat
să respecte o modificare acceptată în conformitate cu alineatul (7).
În cazurile menționate la prezentul alineat, un stat este obligat să
respecte o modificare imediat ce aceasta intră în vigoare sau de
îndată ce prezenta convenție intră în vigoare pentru statul
respectiv, dacă aceasta survine ulterior.
Articolul 38 Depozitar
(1)
Prezenta convenție este depusă la
Guvernul Republicii Ungaria.
(2)
Depozitarul:
(a)
comunică tuturor statelor care au participat
la Conferința diplomatică pentru adoptarea Convenției de la
Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile
navigabile interioare, prezenta convenție în versiunea lingvistică
oficială care nu era disponibilă în timpul conferinței, în
vederea verificării;
(b)
informează toate statele menționate la
litera (a) de mai sus cu privire la orice propunere de modificare a textului
comunicat în conformitate cu litera (a) de mai sus;
(c)
constată data la care toate versiunile
lingvistice oficiale ale prezentei convenții au fost aduse în conformitate
unele cu altele și trebuie considerate autentice;
(d)
comunică tuturor statelor menționate la
litera (a) de mai sus data constatată în conformitate cu litera (c) de mai
sus;
(e)
transmite tuturor statelor care au fost invitate la
Conferința diplomatică pentru adoptarea Convenției de la
Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile
navigabile interioare și care au semnat prezenta convenție sau au
aderat la aceasta, copii certificate conforme ale prezentei convenții;
(f)
 informează toate statele care au semnat
prezenta convenție sau au aderat la aceasta cu privire la:

i.
orice nouă semnare, notificare sau declarație
realizată, indicând data semnării, a notificării sau a declarației;

ii.
data intrării în vigoare a prezentei convenții;

iii.
orice denunțare a prezentei convenții,
indicând data de la care denunțarea își produce efectele;

iv.
orice modificare adoptată în conformitate cu
articolele 36 și 37 din prezenta convenție, indicând data
intrării în vigoare a modificărilor;

v.
orice comunicare necesară în temeiul unei
dispoziții a prezentei convenții.
(3)
După intrarea în vigoare a prezentei convenții,
depozitarul transmite Secretariatului Organizației Națiunilor Unite o
copie certificată conformă a prezentei convenții, în vederea
înregistrării și publicării în conformitate cu articolul 102 din
Carta Organizației Națiunilor Unite.
ÎNTOCMITĂ LA Budapesta la douăzeci și
doi iunie 2001 într-un exemplar original ale cărui texte în limbile
engleză, franceză, germană, neerlandeză și rusă
sunt în egală măsură autentice.
DREPT CARE, plenipotențiarii subsemnați,
autorizați corespunzător în acest scop de guvernele lor, au semnat prezenta
convenție.


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 8.4.2016
            COM(2016) 193 final
            2016/0098(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind încheierea Acordului dintre Uniunea Europeană și Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXT

               Regulamentul (CE) nr. 539/2001 al Consiliului
                  1
                stabilește lista țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe ale statelor membre și lista țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație. Regulamentul (CE) nr. 539/2001 este aplicat de către toate statele membre, cu excepția Irlandei și a Regatului Unit.

               Regulamentul (UE) nr. 509/2014 al Parlamentului European și al Consiliului
                  2
                a modificat Regulamentul (CE) nr. 539/2001 prin transferarea a 19 țări în anexa II, în care sunt enumerate țările terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de obligația de a deține viză. Aceste 19 țări sunt: Columbia, Dominica, Emiratele Arabe Unite, Grenada, Insulele Marshall, Insulele Solomon, Kiribati, Micronezia, Nauru, Palau, Peru, Saint Lucia, Saint Vincent și Grenadine, Samoa, Timorul de Est, Tonga, Trinidad și Tobago, Tuvalu și Vanuatu. Mențiunea fiecăruia dintre statele respective în anexa II este însoțită de o notă de subsol în care se precizează că „[e]xceptarea de la obligativitatea vizelor se aplică de la data intrării în vigoare a unui acord privind exceptarea de la obligativitatea vizelor, care urmează să fie încheiat cu Uniunea Europeană”.

               Regulamentul (UE) nr. 509/2014 a fost adoptat la 20 mai 2014 și a intrat în vigoare la 9 iunie 2014. În iulie 2014, Comisia a prezentat Consiliului o recomandare de autorizare a Comisiei să inițieze negocieri cu fiecare dintre următoarele 17 țări referitor la acordurile privind exonerarea de obligația de a deține viză: Dominica, Emiratele Arabe Unite, Grenada, Insulele Marshall, Insulele Solomon, Kiribati, Micronezia, Nauru, Palau, Saint Lucia, Saint Vincent și Grenadine, Samoa, Timorul de Est, Tonga, Trinidad și Tobago, Tuvalu și Vanuatu
                  3
               . La 9 octombrie 2014, Consiliul a transmis Comisiei directivele de negociere.

               Primele acorduri privind exonerarea de obligația de a deține viză au fost semnate la 6 mai 2015 (cu Emiratele Arabe Unite), 26 mai 2015 (cu Timorul de Est) și 28 mai 2015 (cu Dominica, Grenada, Saint Lucia, Saint Vincent și Grenadine, Samoa, Trinidad și Tobago și Vanuatu) și se aplică cu titlu provizoriu de la data semnării până la intrarea lor în vigoare. Consiliul a autorizat semnarea unei a doua serii de acorduri privind exonerarea de obligația de a deține viză, și anume cu Tonga (acord semnat la 20 noiembrie 2015), Columbia (acord semnat la 2 decembrie 2015), Kiribati (data semnării urmează a fi stabilită) și Palau (acord semnat la 7 decembrie 2015). Aceste patru acorduri se aplică cu titlu provizoriu din ziua următoare datei semnării lor până la intrarea lor în vigoare.

               Negocierile cu Micronezia au fost deschise la 17 decembrie 2014 și s-au desfășurat prin intermediul unui schimb de scrisori. În cadrul unor schimburi ulterioare s-a ajuns la un acord cu privire la toate aspectele. Acordul a fost parafat printr-un schimb de scrisori între negociatorii-șefi la 16 decembrie 2015 (Micronezia) și 13 ianuarie 2016 (Uniunea). Statele membre au fost informate în cursul reuniunii din 18 ianuarie 2016 a Grupului de lucru pentru vize al Consiliului.

               2.TEMEI JURIDIC

               În ceea ce privește Uniunea, temeiul juridic al acordului este articolul 77 alineatul (2) litera (a) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), coroborat cu articolul 218.

               Propunerea anexată constituie instrumentul juridic pentru încheierea acordului. Consiliul va hotărî cu majoritate calificată, după semnarea acordului, în numele Uniunii, de către o persoană desemnată de președinția Consiliului și după obținerea aprobării Parlamentului European, în conformitate cu articolul 218 alineatul (6) al doilea paragraf litera (a) din TFUE.

               3.REZULTATELE NEGOCIERILOR

               Comisia consideră că obiectivele stabilite de Consiliu în cadrul directivelor sale de negociere au fost îndeplinite și că proiectul de acord privind exonerarea de obligația de a deține viză este acceptabil pentru Uniune.

               Textul final al acestuia poate fi rezumat după cum urmează:

               Obiectivul

               Acordul prevede un regim de călătorii fără viză pentru cetățenii Uniunii Europene și pentru cetățenii Microneziei care călătoresc pe teritoriul celeilalte părți contractante pentru o perioadă maximă de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile.

               Pentru a garanta egalitatea de tratament pentru toți cetățenii UE, în acord s-a inclus o dispoziție conform căreia Micronezia poate suspenda sau denunța acordul numai cu privire la toate statele membre ale Uniunii Europene și, reciproc, Uniunea poate suspenda sau denunța acordul numai cu privire la toate statele sale membre.

               Situația specifică a Regatului Unit și a Irlandei este descrisă în preambul.

               Domeniul de aplicare

               Exonerarea de obligația de a deține viză se aplică tuturor categoriilor de persoane (titulari de pașaport simplu, diplomatic, de serviciu/oficial și special) care călătoresc din diverse motive, cu excepția celui de a desfășura o activitate remunerată. Pentru această ultimă categorie, fiecare stat membru, precum și Micronezia au în continuare posibilitatea de a impune cetățenilor celeilalte părți obligativitatea de a deține viză, în conformitate cu dreptul aplicabil al Uniunii sau cu dreptul intern aplicabil. Pentru a se putea asigura o punere în aplicare armonizată, la acord este anexată o declarație comună privind interpretarea categoriei de persoane care călătoresc în vederea desfășurării unei activități remunerate.

               Durata șederii

               Acordul prevede un regim de călătorii fără viză pentru cetățenii Uniunii Europene și pentru cetățenii Microneziei care călătoresc pe teritoriul celeilalte părți contractante pentru o perioadă maximă de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile. La acord este anexată o declarație comună privind interpretarea acestei perioade de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile.

               Acordul ia în considerare situația statelor membre care nu aplică încă integral acquis-ul Schengen. Atâta timp cât aceste state nu fac parte din spațiul Schengen fără frontiere interne, exonerarea de obligația de a deține viză oferă cetățenilor Microneziei dreptul de a rămâne 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile pe teritoriul fiecăruia dintre statele membre respective (în prezent Bulgaria, Cipru, Croația și România), independent de perioada calculată pentru întregul spațiu Schengen.

               Aplicarea teritorială

               Acordul cuprinde dispoziții privind aplicarea sa teritorială: în cazul Franței și al Țărilor de Jos, exonerarea de obligația de a deține viză dă dreptul cetățenilor Microneziei să rămână numai pe teritoriile europene ale respectivelor state membre.

               Declarațiile

               Pe lângă declarațiile comune menționate mai sus, la acord sunt anexate alte două declarații comune:

               –privind asocierea Norvegiei, a Islandei, a Elveției și a Liechtensteinului la implementarea, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen;

               –privind difuzarea completă de informații cu privire la conținutul și consecințele acordului privind exonerarea de obligația de a deține viză și la alte aspecte conexe, cum ar fi condițiile de intrare.

               4.CONCLUZIE

               Având în vedere rezultatele menționate anterior, Comisia propune Consiliului să aprobe, după obținerea aprobării Parlamentului European, acordul dintre Uniunea Europeană și Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere.

               2016/0098 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind încheierea Acordului dintre Uniunea Europeană și Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 77 alineatul (2) litera (a) coroborat cu articolul 218 alineatul (6) al doilea paragraf litera (a) punctul (v),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere aprobarea Parlamentului European
                  4
               ,

               întrucât:

               (1)Comisia a negociat, în numele Uniunii Europene, un acord cu Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere („acordul”).

               (2)În conformitate cu Decizia (UE) 2015/[…] a Consiliului, acordul a fost semnat și se aplică cu titlu provizoriu de la […].

               (3)Prin acord s-a instituit un Comitet mixt de experți pentru gestionarea acordului. Uniunea urmează să fie reprezentată în cadrul acestui Comitet mixt de către Comisie, care ar trebui să fie asistată de reprezentanții statelor membre.

               (4)Prezenta decizie constituie o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care Regatul Unit nu participă, în conformitate cu Decizia 2000/365/CE a Consiliului
                  5
               ; prin urmare, Regatul Unit nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale.

               (5)Prezenta decizie reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care Irlanda nu participă, în conformitate cu Decizia 2002/192/CE a Consiliului
                  6
               ; prin urmare, Irlanda nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale.

               (6)Acordul ar trebui să fie aprobat,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Prin prezenta decizie se aprobă, în numele Uniunii, Acordul dintre Uniunea Europeană și Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere.

               Articolul 2

               Președintele Consiliului efectuează, în numele Uniunii, notificarea prevăzută la articolul 8 alineatul (1) din acord
                  7
               .

               Articolul 3

               Comisia, asistată de reprezentanții statelor membre, reprezintă Uniunea în cadrul Comitetului mixt de experți instituit în temeiul articolului 6 din acord.

               Articolul 4

               Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                     Președintele

                     (1)
                  Regulamentul (CE) nr. 539/2001 al Consiliului din 15 martie 2001 de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație, JO L 81, 21.3.2001, p. 1.

                     (2)
                  Regulamentul (UE) nr. 509/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 mai 2014 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 539/2001 al Consiliului de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație, JO L 149, 20.5.2014, p. 67.

                     (3)
                  COM(2014) 467, 17.7.2014.

                     (4)
                  Aprobare acordată la […].

                     (5)
                  Decizia 2000/365/CE a Consiliului din 29 mai 2000 privind solicitarea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen (JO L 131, 1.6.2000, p. 43).

                     (6)
                  Decizia 2002/192/CE a Consiliului din 28 februarie 2002 privind solicitarea Irlandei de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen (JO L 64, 7.3.2002, p. 20).

                     (7)
                  Data intrării în vigoare a acordului se va publica în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene de către Secretariatul General al Consiliului.

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 8.4.2016
            COM(2016) 193 final
            ANEXĂ
            la
            Propunerea de decizie a Consiliului
            privind încheierea Acordului dintre Uniunea Europeană și Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere

               ANEXĂ

               la

               Propunerea de decizie a Consiliului

               privind încheierea Acordului dintre Uniunea Europeană și Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere

               ACORD

               între Uniunea Europeană și Statele Federate ale Microneziei privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere

               UNIUNEA EUROPEANĂ, denumită în continuare „Uniunea” sau „UE”, și

               STATELE FEDERATE ALE MICRONEZIEI, denumite în continuare „Micronezia”,

               denumite în continuare împreună „părțile contractante”,

               ÎN VEDEREA dezvoltării în continuare a relațiilor de prietenie între părțile contractante și din dorința de a facilita călătoriile prin asigurarea unui regim fără viză pentru cetățenii acestora în cazul intrării și al șederii de scurtă durată,

               AVÂND ÎN VEDERE Regulamentul (UE) nr. 509/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 mai 2014 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 539/2001 al Consiliului de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație
                  1
               , printre altele prin transferarea a 19 țări terțe, inclusiv a Microneziei, în lista țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de obligația de a deține viză de scurtă ședere în statele membre,

               ȚINÂND SEAMA de faptul că articolul 1 din Regulamentul (UE) nr. 509/2014 prevede că, pentru respectivele 19 țări, exceptarea de la obligativitatea vizelor se aplică de la data intrării în vigoare a unui acord privind exceptarea de la obligativitatea vizelor, care urmează să fie încheiat cu Uniunea Europeană,

               DORIND să salvgardeze principiul egalității de tratament pentru toți cetățenii UE,

               LUÂND ÎN CONSIDERARE faptul că persoanele care călătoresc în vederea desfășurării unei activități remunerate în timpul șederii lor de scurtă durată nu intră sub incidența prezentului acord și, prin urmare, pentru respectiva categorie continuă să se aplice dispozițiile relevante din dreptul Uniunii și dreptul intern al statelor membre și din dreptul intern al Microneziei cu privire la obligația de a deține viză sau la exonerarea de această obligație, precum și cu privire la accesul pe piața forței de muncă,

               ȚINÂND SEAMA de Protocolul privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție și de Protocolul privind acquis-ul Schengen integrat în cadrul Uniunii Europene, anexate la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, și confirmând că dispozițiile prezentului acord nu se aplică Regatului Unit și Irlandei,

               CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:

               ARTICOLUL 1

               Obiectivul

               Prezentul acord prevede un regim de călătorii fără viză pentru cetățenii Uniunii și pentru cetățenii Microneziei care călătoresc pe teritoriul celeilalte părți contractante pentru o perioadă maximă de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile.

               ARTICOLUL 2

               Definiții

               În sensul prezentului acord:

               (a)
                     „stat membru” înseamnă orice stat membru al Uniunii, cu excepția Regatului Unit și a Irlandei;

               (b)
                     „cetățean al Uniunii” înseamnă un resortisant al unui stat membru, astfel cum este definit la litera (a);

               (c)
                     „cetățean al Microneziei” înseamnă orice persoană care deține cetățenia Microneziei;

               (d)
                     „spațiul Schengen” înseamnă spațiul lipsit de frontiere interne care cuprinde teritoriile statelor membre, astfel cum sunt definite la litera (a), care aplică integral acquis-ul Schengen.

               ARTICOLUL 3

               Domeniul de aplicare

               (1)
                     Cetățenii Uniunii care dețin un pașaport valabil simplu, diplomatic, de serviciu, oficial sau special emis de un stat membru pot intra și rămâne fără viză pe teritoriul Microneziei pentru perioada de ședere definită la articolul 4 alineatul (1).

               Cetățenii Microneziei care dețin un pașaport valabil simplu, diplomatic, de serviciu, oficial sau special emis de Micronezia pot intra și rămâne fără viză pe teritoriul statelor membre pentru perioada de ședere definită la articolul 4 alineatul (2).

               (2)
                     Alineatul (1) al prezentului articol nu se aplică persoanelor care călătoresc în vederea desfășurării unei activități remunerate.

               Pentru respectiva categorie de persoane, fiecare stat membru poate decide individual să impună obligația de a deține viză cetățenilor Microneziei sau să retragă această obligație, în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 539/2001 al Consiliului
                  2
               .

               Pentru respectiva categorie de persoane, Micronezia poate decide impunerea obligației de a deține viză sau exonerarea de această obligație pentru cetățenii fiecărui stat membru în mod individual, în conformitate cu dreptul său intern.

               (3)
                     Exonerarea de obligația de a deține viză prevăzută în prezentul acord se aplică fără a se aduce atingere legislației părților contractante privind condițiile de intrare și de scurtă ședere. Statele membre și Micronezia își rezervă dreptul de a refuza intrarea și scurta ședere pe teritoriul lor dacă una sau mai multe dintre aceste condiții nu sunt respectate.

               (4)
                     Exonerarea de obligația de a deține viză se aplică indiferent de modul de transport utilizat pentru a trece frontierele părților contractante.

               (5)
                     Aspectele care nu sunt reglementate prin prezentul acord sunt reglementate de dreptul Uniunii, dreptul intern al statelor membre sau dreptul intern al Microneziei.

               ARTICOLUL 4

               Durata șederii

               (1)
                     Cetățenii Uniunii pot rămâne pe teritoriul Microneziei pentru o perioadă maximă de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile.

               (2)
                     Cetățenii Microneziei pot rămâne pe teritoriul statelor membre care aplică integral acquis-ul Schengen pentru o perioadă maximă de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile. Perioada respectivă se calculează independent de orice ședere într-un stat membru care nu aplică încă integral acquis-ul Schengen.

               Cetățenii Microneziei pot rămâne pentru o perioadă maximă de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile pe teritoriul fiecărui stat membru care nu aplică încă integral acquis-ul Schengen, independent de perioada de ședere calculată pentru teritoriul statelor membre care aplică integral acquis-ul Schengen.

               (3)
                     Prezentul acord nu aduce atingere posibilității ca Micronezia și statele membre să prelungească perioada de ședere peste cele 90 de zile, în conformitate cu dreptul lor intern și cu dreptul Uniunii.

               ARTICOLUL 5

               Aplicarea teritorială

               (1)
                     În ceea ce privește Republica Franceză, prezentul acord se aplică numai teritoriului european al Republicii Franceze.

               (2)
                     În ceea ce privește Regatul Țărilor de Jos, prezentul acord se aplică numai teritoriului european al Regatului Țărilor de Jos.

               ARTICOLUL 6

               Comitetul mixt de gestionare a acordului

               (1)
                     Părțile contractante instituie un Comitet mixt de experți (denumit în continuare „Comitetul”), alcătuit din reprezentanți ai Uniunii și din reprezentanți ai Microneziei. Uniunea este reprezentată de Comisia Europeană.

               (2)
                     Comitetului îi revin, printre altele, următoarele atribuții:

               (a)
                     monitorizarea punerii în aplicare a prezentului acord;

               (b)
                     propunerea de modificări sau completări la prezentul acord;

               (c)
                     soluționarea diferendelor legate de interpretarea sau aplicarea prezentului acord.

               (3)
                     Comitetul se reunește, ori de câte ori este necesar, la cererea uneia dintre părțile contractante.

               (4)
                     Comitetul își stabilește regulamentul de procedură.

               ARTICOLUL 7

               Relația dintre prezentul acord și acordurile bilaterale de exonerare de obligația de a deține viză
                  existente între statele membre și Micronezia

               Prezentul acord prevalează asupra oricăror acorduri sau înțelegeri bilaterale încheiate între fiecare stat membru și Micronezia, în măsura în care acestea vizează aspecte care intră în domeniul de aplicare al prezentului acord.

               ARTICOLUL 8

               Dispoziții finale

               (1)
                     Prezentul acord se ratifică sau se aprobă de către părțile contractante în conformitate cu procedurile interne ale acestora și intră în vigoare în prima zi a celei de a doua luni care urmează datei ultimei dintre cele două notificări prin care părțile contractante își notifică reciproc faptul că procedurile respective au fost finalizate.

               Prezentul acord se aplică cu titlu provizoriu din ziua următoare datei semnării sale.

               (2)
                     Prezentul acord se încheie pe o durată nedeterminată, cu excepția cazului în care este denunțat în conformitate cu alineatul (5).

               (3)
                     Prezentul acord poate fi modificat prin acordul scris al părților contractante. Modificările intră în vigoare după ce părțile contractante și-au notificat reciproc finalizarea procedurilor interne necesare în acest sens.

               (4)
                     Oricare parte contractantă poate suspenda integral sau parțial prezentul acord, în special din motive de ordine publică, de protecție a securității naționale sau de protecție a sănătății publice, ca urmare a imigrației ilegale sau a reintroducerii obligației de a deține viză de către una dintre părțile contractante. Decizia de suspendare se notifică celeilalte părți contractante cu cel puțin două luni înainte de preconizata sa intrare în vigoare. Partea contractantă care a suspendat aplicarea prezentului acord informează de îndată cealaltă parte contractantă, în momentul în care motivele suspendării nu mai există, și revocă suspendarea.

               (5)
                     Fiecare parte contractantă poate denunța prezentul acord prin notificarea scrisă a celeilalte părți. Prezentul acord își încetează valabilitatea după 90 de zile de la data unei astfel de notificări.

               (6)
                     Micronezia poate suspenda sau denunța prezentul acord numai cu privire la toate statele membre.

               (7)
                     Uniunea poate suspenda sau denunța prezentul acord numai cu privire la toate statele sale membre.

               Întocmit în dublu exemplar în limbile bulgară, cehă, croată, daneză, engleză, estonă, finlandeză, franceză, germană, greacă, italiană, letonă, lituaniană, maghiară, malteză, neerlandeză, polonă, portugheză, română, slovacă, slovenă, spaniolă și suedeză, fiecare text fiind în egală măsură autentic.

               DECLARAȚIE COMUNĂ CU PRIVIRE LA ISLANDA, NORVEGIA, ELVEȚIA
                  ȘI LIECHTENSTEIN

               Părțile contractante iau cunoștință de relațiile strânse existente între Uniunea Europeană și Norvegia, Islanda, Elveția și Liechtenstein, în special în temeiul acordurilor din 18 mai 1999 și 26 octombrie 2004 privind asocierea acestor țări la implementarea, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen.

               În astfel de circumstanțe, este de dorit ca autoritățile Norvegiei, Islandei, Elveției și Liechtensteinului, pe de o parte, și ale Microneziei, pe de altă parte, să încheie, fără întârziere, acorduri bilaterale privind exonerarea de obligația de a deține viză de scurtă ședere în condiții similare cu cele prevăzute în prezentul acord.

               DECLARAȚIE COMUNĂ PRIVIND INTERPRETAREA CATEGORIEI DE PERSOANE CARE CĂLĂTORESC ÎN VEDEREA DESFĂȘURĂRII UNEI ACTIVITĂȚI REMUNERATE,
                  ASTFEL CUM SE PREVEDE LA ARTICOLUL 3 ALINEATUL (2) DIN PREZENTUL ACORD

               Din dorința de a asigura o interpretare comună, părțile contractante convin ca, în sensul prezentului acord, categoria de persoane care desfășoară activități remunerate să includă persoanele care intră, cu scopul de a desfășura activități profesionale sau remunerate, pe teritoriul celeilalte părți contractante ca angajat sau prestator de servicii.

               Această categorie nu ar trebui să includă:

               –
                     oamenii de afaceri, cu alte cuvinte persoanele care călătoresc în scopuri de afaceri (fără să fie angajați în țara celeilalte părți contractante);

               –
                     sportivii sau artiștii care desfășoară activități punctuale;

               –
                     jurnaliștii trimiși de media din țara lor de reședință; și

               –
                     stagiarii detașați în cadrul aceleiași companii.

               Punerea în aplicare a prezentei declarații este monitorizată de Comitetul mixt, în limita responsabilităților care îi revin în temeiul articolului 6 din prezentul acord, care poate propune modificări atunci când, pe baza experienței părților contractante, le consideră necesare.

               DECLARAȚIE COMUNĂ PRIVIND INTERPRETAREA PERIOADEI DE 90 DE ZILE
                  ÎN CURSUL ORICĂREI PERIOADE DE 180 DE ZILE, ASTFEL CUM ESTE PREVĂZUTĂ LA ARTICOLUL 4 DIN PREZENTUL ACORD

               Părțile contractante înțeleg că perioada maximă de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile, astfel cum este prevăzută la articolul 4 din prezentul acord, înseamnă fie o vizită continuă, fie mai multe vizite consecutive a căror durată totală nu depășește 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile.

               Termenul „oricare” presupune aplicarea unei perioade de referință mobile de 180 de zile; aceasta înseamnă că trebuie calculată fiecare zi de ședere din ultima perioadă de 180 de zile, pentru a verifica dacă cerința privind durata de ședere de 90 de zile în cursul oricărei perioade de 180 de zile continuă să fie îndeplinită. Printre altele, aceasta înseamnă că o absență pe o perioadă neîntreruptă de 90 zile permite o nouă ședere de până la 90 de zile.

               DECLARAȚIE COMUNĂ PRIVIND INFORMAREA CETĂȚENILOR
                  ASUPRA ACORDULUI DE EXONERARE DE OBLIGAȚIA DE A DEȚINE VIZĂ

               Recunoscând importanța transparenței pentru cetățenii Uniunii Europene și pentru cetățenii Microneziei, părțile contractante convin să asigure difuzarea completă a informațiilor cu privire la conținutul și consecințele acordului privind exonerarea de obligația de a deține viză și la alte aspecte conexe, de exemplu condițiile de intrare.

               _________________

                     (1)
                  JO UE L 149, 20.5.2014, p. 67.

                     (2)
                  Regulamentul (CE) nr. 539/2001 al Consiliului din 15 martie 2001 de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație (JO UE L 81, 21.3.2001, p. 1).