				|

		52013PC0152

			Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI care autorizează ratificarea de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției din 2011 a Organizației Internaționale a Muncii privind munca decentă pentru personalul casnic (Convenția nr. 189) /* COM/2013/0152 final - 2013/0085 (NLE) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
Prezenta propunere va permite ratificarea
juridică de către statele membre a Convenției nr. 189 din 2011 a
Organizației Internaționale a Muncii (OIM) privind munca decentă
pentru personalul casnic, denumită în continuare „Convenția nr. 189
privind personalul casnic” sau „convenția”.
Convenția nr. 189 privind personalul
casnic a fost adoptată cu ocazia celei de-a 100-a sesiuni a
Conferinței Internaționale a Muncii, la data de 16 iunie 2011 și
este prevăzut să intre în vigoare în septembrie 2013. Ea
stabilește criterii minime globale de protecție a muncii pentru
personalul casnic.
Începând cu decembrie 2012, Convenția nr.
189 privind personalul casnic a fost ratificată de trei state
părți la OIM. Aceasta se numără printre convențiile
OIM care sunt considerate de către OIM ca fiind actualizate și care,
prin urmare, sunt promovate în mod activ.
Uniunea Europeană (UE) s-a angajat
să promoveze Agenda pentru munca decentă, atât la nivel intern, cât
și în relațiile sale externe. Standardele de muncă
reprezintă un element central al conceptului de muncă decentă.
Prin urmare, ratificarea de către statele membre a convențiilor OIM
trimite un semnal important în ceea ce privește coerența politicii
Uniunii de îmbunătățire a standardelor de muncă la nivel
mondial.
În plus, ca parte a strategiei UE în vederea
eradicării traficului de persoane[1],
Comisia a îndemnat statele membre să ratifice toate instrumentele,
acordurile și obligațiile legale internaționale, care vor
contribui la combaterea traficului de persoane într-un mod mai eficient,
coordonat și coerent. Acestea includ și Convenția nr. 189
privind personalul casnic.
Este deci necesar să fie înlăturate,
la nivelul UE, orice obstacole juridice la ratificarea de către statele membre
a Convenției nr. 189 privind personalul casnic, al cărei
conținut nu prezintă motive de îngrijorare din punctul de vedere al
acquis-ului existent al Uniunii.
Dispozițiile Convenției nr. 189
privind personalul casnic sunt menite să diminueze abuzurile asupra
personalului casnic și exploatarea acestuia. Articolul 1 din
convenție definește un lucrător casnic ca fiind orice
persoană implicată în munca la domiciliu (activitate efectuată
în sau pentru o gospodărie sau gospodării) în cadrul unui raport de
muncă. Convenția prevede ca
statele membre ale OIM să adopte măsuri pentru prevenirea
violenței și a muncii copiilor în cadrul activităților
casnice profesionale. Articolul 3 protejează drepturile profesionale
fundamentale ale personalului casnic, solicitând cafiecare stat parte să
adopte măsurile prevăzute în convenție pentru a respecta,
promova și aplica principiile și drepturile fundamentale la locul de
muncă. Dispoziții ulterioare solicită statelor membre ale OIM
îndeosebi:
·
să stabilească o vârstă minimă
pentru muncile casnice și garanții pentru lucrătorii cu vârsta
mai mică de 18 ani;
·
să prevină abuzurile și
violența;
·
să asigure condiții echitabile
și decente de muncă;
·
să se asigure că lucrătorii sunt
informați cu privire la condițiile și detaliile referitoare la
activitatea lor;
·
să reglementeze recrutarea
personalului străin și să asigure libertatea de circulație;
·
să urmărească egalitatea de
tratament între personalul casnic și alți lucrători în ceea ce
privește remunerațiile și alocațiile;
·
să reglementeze și monitorizeze
agențiile private de ocupare a forței de muncă; și
·
să elaboreze un mecanism specific de tratare a
plângerilor.
Convenția nr. 189 privind personalul
casnic abordează domenii din legislația Uniunii în care gradul de
reglementare a atins deja un stadiu avansat.
Convenția se referă, în special, la
aspecte legate de domeniul politicii sociale, domeniu în care legislația
Uniunii stabilește cerințe minime privind sănătatea și
siguranța la locul de muncă, protecția tinerilor la locul de
muncă, protecția maternității, obligația angajatorului
de a informa lucrătorii, timpul de lucru, imigrația și munca
temporară[2].
Convenția se referă la aspectele
legate de combaterea discriminării, domeniu în care legislația
Uniunii stabilește cerințe minime privind egalitatea în materie de
ocupare a forței de muncă, egalitatea de șanse între femei
și bărbați și protecția maternității[3].
Convenția abordează, de asemenea,
aspecte legate de cooperarea judiciară în materie penală precum
și în domeniul azilului și al imigrației, domenii în care
legislația Uniunii stabilește cerințe minime pentru combaterea
traficului de persoane și privind sancțiunile la adresa angajatorilor[4].
În plus, articolul 8 din Convenția
privind personalul casnic se referă la protecția lucrătorilor casnici
migranți, care include aspecte referitoare la libera circulație a
lucrătorilor în temeiul legislației Uniunii[5].
2.           REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU
PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI
Nu se aplică.
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII
În conformitate cu normele privind
competențele externe elaborate de Curtea de Justiție a Uniunii
Europene[6],
mai exact în ceea ce privește încheierea și ratificarea unei
convenții a Organizației Internaționale a Muncii[7], statele membre nu sunt în
măsură să decidă în mod autonom cu privire la ratificarea
unei convenții fără o autorizație prealabilă din
partea Consiliului, atunci când unele părți ale convenției
intră în domeniul de competență al Uniunii.
În același timp, Uniunea Europeană
ca atare nu poate să ratifice convențiile OIM, întrucât doar statele
membre pot fi părți la astfel de convenții.
Prin urmare, în cazul în care obiectul unui
acord sau contract intră în parte în competența Uniunii și în
parte în competența statelor membre, instituțiile Uniunii și statele
membre trebuie să adopte toate măsurile necesare pentru a asigura o
cooperare optimală în vederea ratificării convenției și a
punerii în aplicare a angajamentelor care decurg din respectiva convenție[8].
Prin urmare, Consiliul a autorizat statele
membre să ratifice, în interesul Uniunii, trei convenții ale OIM,
adoptate în ultimul deceniu, în ceea ce privește părțile
acestora care intră în competența Uniunii[9]. Comisia a adoptat, de
asemenea, o propunere pentru o astfel de decizie a Consiliului în ceea ce
privește Convenția nr. 170 privind produsele chimice[10].
În special cu referire la Convenția nr.
189 privind personalul casnic, gradul de reglementare a diferitelor aspecte ale
politicii sociale și în domeniul combaterii discriminării, al
cooperării judiciare în materie penală și al azilului și
imigrației, acoperite de convenție, a ajuns la un stadiu avansat,
până la punctul în care statele membre nu mai sunt în măsură
să acționeze în mod suveran pe plan internațional în acest sens[11]. Articolul 153 din TFUE
constituie principala bază juridică pentru legislația Uniunii
aplicabilă în acest sens, care este, în majoritatea cazurilor, mai
detaliată decât principiile generale stabilite în Convenția nr. 189
privind personalul casnic. Nu există nicio contradicție între
principiile generale stabilite în convenție și dreptul Uniunii
și nu există nicio incompatibilitate între dispozițiile
convenției și cerințele minime în aceste domenii prevăzute
în acquis-ul Uniunii.
După cum reiese din articolul 19
alineatul (8) din Constituția OIM, convenția conține
standarde minime, ceea ce înseamnă că punerea în aplicare la nivel
național poate prevedea standarde mai ridicate decât cele prevăzute
în convenție.
Nu există nicio incoerență de
abordare între normele prevăzute de convenție privind protecția
și egalitatea de tratament a lucrătorilor și cerințele
minime din cadrul acquis-ului Uniunii în acest domeniu. Aceasta înseamnă
că măsurile Uniunii pot fi mai stricte decât standardele OIM și
viceversa[12].
Convenția nr. 189 privind personalul
casnic conține un articol pentru protecția lucrătorilor casnici
migranți (articolul 8), că ar putea să interfereze
potențial cu dreptul lucrătorilor la liberă circulație – un
domeniu care intră în sfera de competență exclusivă a
Uniunii[13].
Cu toate acestea, obiectivul principal al Convenției nu este de a
reglementa un aspect care intră în sfera de competență
exclusivă a Uniunii. În plus, articolul 8 alineatul (2) din convenție
prevede că cerința de a primi o ofertă scrisă înaintea
trecerii frontierelor naționale nu se aplică zonelor de integrare
economică regională. Această clauză de salvgardare previne
orice incompatibilități eventuale între convenție și
acquis-ul Uniunii cu privire la libertatea de circulație a
lucrătorilor în temeiul articolului 45 din TFUE și al Regulamentul
nr. 492/2011. În consecință, dispozițiile convenției în
acest domeniu nu sunt incompatibile cu acquis-ul Uniunii.
Obiectivul prezentei propuneri este, prin
urmare, să autorizeze ratificarea de către statele membre, în
interesul Uniunii, a acelor părți din Convenția nr. 189 privind
personalul casnic care țin de competența Uniunii.
Propunerea se bazează pe
articolul 218 alineatul (6) din Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene (TFUE), aplicabil prin analogie, coroborat cu articolul 153
din TFUE, care constituie temeiul juridic principal al legislației Uniunii
privind protecția și îmbunătățirea condițiilor de
muncă ale lucrătorilor.
2013/0085 (NLE)
Propunere de
DECIZIE A CONSILIULUI
care autorizează ratificarea de
către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției din
2011 a Organizației Internaționale a Muncii privind munca
decentă pentru personalul casnic (Convenția nr. 189)
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 153, coroborat cu
articolul 218 alineatul (6) litera (a) punctul (v) și cu articolul 218
alineatul (8) primul paragraf,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere aprobarea Parlamentului
European[14],
întrucât:
(1)       Parlamentul European,
Consiliul și Comisia promovează ratificarea convențiilor
internaționale în domeniul muncii care au fost clasificate de către
Organizația Internațională a Muncii ca fiind actualizate, în
cadrul contribuției la eforturile Uniunii Europene de promovare a unor
condiții de muncă decente pentru toți, atât în interiorul, cât
și în afara Uniunii, protecția și îmbunătățirea
condițiilor de muncă ale lucrătorilor fiind un aspect important
al acestora.
(2)       Majoritatea normelor din
cadrul Convenției nr. 189 din 2011 a Organizației Internaționale
a Muncii (OIM) privind munca decentă pentru personalul casnic,
denumită în continuare „convenția”, sunt acoperite, într-o mare
măsură, de acquis-ul Uniunii în domeniile politicii sociale[15], combaterii discriminării[16], cooperării judiciare în
materie penală[17]
precum și azilului și imigrației[18].
(3)       Dispozițiile
Convenției privind protecția personalului casnic migrant
afectează în mod potențial libera circulație a lucrătorilor
– un domeniu care intră în sfera de competențe exclusive a Uniunii[19].
(4)       În consecință,
unele părți ale convenției intră în domeniul de
competență al Uniunii, iar statele membre nu pot să își
asume angajamente în legătură cu aceste părți în afara
cadrului instituțiilor Uniunii[20].
(5)       Uniunea Europeană nu
poate să ratifice convenția, întrucât doar statele membre pot fi
părți la aceasta.
(6)       În această
situație, statele membre și instituțiile Uniunii trebuie să
coopereze în vederea ratificării convenției.
(7)       Prin urmare, Consiliul
trebuie să autorizeze statele membre care au obligații în temeiul
legislației Uniunii privind cerințele minime în domeniul
condițiilor de muncă, să ratifice convenția în interesul
Uniunii Europene.
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Statele membre sunt autorizate să ratifice
convenția Organizației Internaționale a Muncii din 2011 privind
munca decentă pentru personalul casnic (Convenția nr. 189) în ceea ce
privește părțile care intră în sfera de
competență conferită Uniunii prin tratate.
Articolul 2
Prezenta decizie se adresează statelor
membre.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu
                                                                       Preşedintele
[1]               Strategia UE pentru perioada 2012-2016 în vederea
eradicării traficului de persoane , COM (2012) 286 din 19.6.2012.
[2]               Directiva 89/391/CEE, Directiva 94/33/CEE, Directiva 91/533/CEE,
Directiva 2003/88/CE, Directiva 2011/98/UE, Directiva 2008/104/CE.
[3]               Directiva 2000/78/CE, Directiva 2000/43/CE, Directiva
2006/54/CE, Directiva 92/85/CEE.
[4]               Directiva 2011/36/CE, Directiva 2009/52/CE
[5]               Articolul 45 din TFUE, Regulamentul (CE) nr. 492/2011.
[6]               Hotărârea Curții Europene de Justiție din
31 martie 1971 pronunțată în cauza 22/70 referitoare la Acordul
european privind transportul rutier, Rec. 1971, p. 263; a se vedea, de
asemenea, articolul 3 alineatul (2) din TFUE care a codificat aceste
principii.
[7]               Avizul 2/91 al Curții Europene de Justiție din
19 martie 1993 privind Convenția nr. 170 referitoare la produsele chimice,
Rec. 1993-I, p. 1061.
[8]               Avizul 2/91 al Curții Europene de Justiție
(ibid), punctele 36, 37 și 38.
[9]               În ultimul deceniu, au fost adoptate trei decizii ale
Consiliului de autorizare a statelor membre să ratifice convenții ale
OIM: Decizia Consiliului din 14 aprilie 2005 de autorizare a statelor membre
să ratifice în interesul Comunității Europene Convenția
Organizației Internaționale a Muncii privind actele de identitate ale
navigatorilor (Convenția nr. 185), JO L 136/1 din 30.5.2005; Decizia
Consiliului din 7 iunie 2007 de autorizare a ratificării de către
statele membre, în interesul Comunității Europene, a Convenției
din 2006 a Organizației Internaționale a Muncii privind munca în
domeniul maritim (JO L 161/63 din 22.6.2007); și Decizia Consiliului din 7
iunie 2010 de autorizare a ratificării de către statele membre, în
interesul Uniunii Europene, a Convenției din 2007 privind munca în
domeniul pescuitului, a Organizației Internaționale a Muncii
(Convenția nr. 188) JO L 145/12 din 11.6.2010.
[10]             COM(2012)677 din 20 noiembrie 2012.
[11]             Avizul 2/91 al Curții Europene de Justiție,
punctele 25 și 26.
[12]             Avizul 2/91 al Curții Europene de Justiție,
punctul 18.
[13]             Articolul 45 din TFUE, Regulamentul (CE) nr. 492/2011.
[14]             JO C , , p. .
[15]             Inclusiv Directiva-cadru 89/391/CEE privind securitatea
și sănătatea lucrătorilor, Directiva 94/33/CE privind
protecția tinerilor la locul de muncă, Directiva 92/85/CEE privind
protecția maternității, Directiva 91/533/CEE privind
obligația angajatorului de a informa lucrătorii, Directiva 2003/88/CE
privind organizarea timpului de lucru, precum și Directiva 2008/104/CE
privind munca prin agent de muncă temporară.
[16]             Inclusiv Directiva 2000/78/CE privind egalitatea de
tratament la încadrarea în muncă, Directiva 2006/54/CE privind egalitatea
de tratament între bărbați și femei, precum și Directiva
92/85/CEE privind protecția maternității .
[17]             Inclusiv Directiva 2011/36/UE privind prevenirea și
combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia.
[18]             Inclusiv Directiva 2009/52/CE privind sancțiunile la
adresa angajatorilor și Directiva 2011/98/UE privind permisul unic.
[19]             Articolul 45 din TFUE, Regulamentul (CE) nr. 492/2011.
[20]             Avizul 2/91 al Curții Europene de Justiție din
19 martie 1993, Rec. 1993-I, p. 1061, punctul 26.


				|

		52013PC0390

			Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI privind existența unui deficit excesiv în Malta /* COM/2013/0390 final - 2013/0179 (NLE) */

			   	2013/0179 (NLE)
Propunere de
DECIZIE A CONSILIULUI
privind existența unui deficit excesiv în
Malta
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, în special articolul 126 alineatul (6),
având în vedere propunerea Comisiei,
având în vedere observațiile prezentate de
Malta,
întrucât:
(1)       În conformitate cu articolul 126
din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), statele membre
trebuie să evite deficitele publice excesive.
(2)       Pactul de stabilitate și de
creștere are la bază obiectivul unor finanțe publice solide ca mijloc de
consolidare a condițiilor propice stabilității prețurilor și unei creșteri
susținute și durabile, care să contribuie la crearea de locuri de muncă.
(3)       Procedura de deficit excesiv
(PDE) prevăzută la articolul 126 din TFUE, clarificată prin Regulamentul (CE)
nr. 1467/97 al Consiliului privind accelerarea și clarificarea aplicării
procedurii de deficit excesiv[1]
(care face parte din Pactul de stabilitate și de creștere) prevede adoptarea
unei decizii privind existența unui deficit excesiv. Protocolul privind
procedura de deficit excesiv anexat la tratat prevede dispoziții suplimentare
referitoare la aplicarea procedurii de deficit excesiv. Regulamentul (CE)
nr. 479/2009 al Consiliului[2]
prevede norme și definiții detaliate pentru aplicarea dispozițiilor
respectivului protocol.
(4)       În conformitate cu articolul 126
alineatul (5) din TFUE, în cazul în care Comisia consideră că există un deficit
excesiv într-un stat membru sau că un astfel de deficit se poate produce,
aceasta adresează un aviz statului membru în cauză și informează Consiliul în
acest sens. Luând în considerare raportul său întocmit în conformitate cu
articolul 126 alineatul (3) din TFUE și avizul emis de Comitetul economic
și financiar în conformitate cu articolul 126 alineatul (4) din TFUE, Comisia a
concluzionat că în Malta există un deficit excesiv. În consecință, Comisia a
adresat Maltei un aviz și a informat Consiliul la 29 mai 2013[3].
(5)       În conformitate cu articolul 126
alineatul (6) din TFUE, Consiliul ar trebui să ia în considerare eventualele
observații ale statului membru în cauză, înainte de a decide, după o evaluare
globală, dacă există sau nu un deficit excesiv. În cazul Maltei, evaluarea
globală conduce la concluziile expuse în cele ce urmează.
(6)       Conform datelor comunicate de
autoritățile malteze în aprilie 2013, deficitul public al Maltei a atins 3,3%
din PIB în 2012, depășind astfel valoarea de referință de 3% din PIB. În
raportul întocmit în temeiul articolului 126 alineatul (3) din TFUE, Comisia
consideră că deficitul s-a situat în apropierea valorii de referință de 3% din
PIB, însă depășirea acestei valori nu a putut fi calificată drept excepțională
în sensul dispozițiilor tratatului și ale Pactului de stabilitate și de
creștere. Mai precis, ea nu este o consecință a unei încetiniri semnificative a
creșterii economice în sensul dispozițiilor tratatului și ale Pactului de
stabilitate și de creștere. În 2010 și 2011, creșterea PIB-ului real a fost, în
medie, de peste de 2 % pe an, cu mult peste creșterea potențială. Datele
preliminare privind PIB-ul, publicate de oficiul național de statistică la 11
martie 2013, arată că ritmul de creștere economică a încetinit în 2012, însă a
rămas pozitiv, situându-se la un nivel de 0,8 %. Deviația PIB, pozitivă în
2011, a devenit, potrivit estimărilor, ușor negativă în 2012. Depășirea
planificată a valorii de referință nu poate fi considerată temporară. Conform
previziunilor Comisiei din primăvara anului 2013, deficitul ar urma să crească
până la 3,7 % din PIB în 2013 și să atingă 3,6 % din PIB în 2014.
Criteriul deficitului prevăzut în tratat nu este îndeplinit.
(7)       Datele comunicate arată, de
asemenea, că datoria publică brută se situa la 72,1 % din PIB în 2012,
depășind astfel valoarea de referință de 60 % din PIB. Conform
previziunilor Comisiei din primăvara anului 2013, ponderea datoriei va ajunge
la 74,9% din PIB în 2014. După abrogarea PDE în decembrie 2012, Malta a
beneficiat de o perioadă de tranziție de trei ani pentru a respecta valoarea de
referință privind reducerea datoriei, începând din 2012. În 2012, Malta nu a
realizat progrese suficiente în direcția respectării valorii de referință
privind reducerea datoriei, deoarece deficitul său structural s-a agravat, deși
el trebuia să se reducă. Prin urmare, se poate concluziona că nu este
îndeplinit criteriul datoriei prevăzut în tratat.
(8)                   În
conformitate cu dispozițiile tratatului și ale Pactului de stabilitate și de
creștere, Comisia a analizat în raportul său și anumiți „factori relevanți”.
Astfel cum se prevede în Pactul de stabilitate și de creștere, pentru țările cu
o pondere a datoriei care depășește 60 % din PIB (ca, de exemplu, Malta),
acești factori pot fi luați în considerare doar în etapele care conduc la
decizia privind existența unui deficit excesiv, atunci când se evaluează
respectarea criteriului deficitului, în cazul în care deficitul public se
menține aproape de valoarea de referință, iar depășirea valorii de referință
este temporară, ceea ce nu se întâmplă în cazul Maltei[4]. În același timp, acești
factori au fost luați în considerare la evaluarea nerespectării criteriului
datoriei, însă ei nu par să ridice semne de întrebare nici cu privire la
decizia privind existența unui deficit excesiv. Mai precis, progresele
înregistrate în direcția respectării valorii de referință privind reducerea
datoriei au fost analizate ținându-se cont de impactul asistenței financiare
acordate statelor membre din zona euro asupra creșterii datoriei și deficitului.
În cazul Maltei, impactul cumulativ al mecanismului de împrumut pentru Grecia,
al plăților în carul FESF, al contribuțiilor cu capital la MES și al
operațiunilor în cadrul programului pentru Grecia din perioada 2011-2014 ar fi
de 3,9 % din PIB în ceea ce privește datoria și de 0,1 % din PIB în
ceea ce privește deficitul. Ținând cont de impactul acestor operațiuni, efortul
structural pentru 2012 necesar pentru ca Malta să îndeplinească criteriul
datoriei ar fi fost mai mic, dar tot cu mult peste efortul structural realizat
de fapt de Malta în 2012,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
În urma unei evaluări globale rezultă că în
Malta există un deficit excesiv.
Articolul 2
Prezenta decizie se adresează Republicii
Malta.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu
                                                                       Preşedintele
[1]               JO L 209, 2.8.1997, p. 6.
[2]               JO L 145, 10.6.2009, p. 1-9.
[3]               Toate documentele privind PDE
pentru Malta sunt disponibile la următoarea adresă:
http://ec.europa.eu/economy_finance/sgp/deficit/countries/malta_en.htm.
[4]               Articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul (CEE) nr. 1467/97
al Consiliului.


Anunţ juridic important

|

52009PC0100

Propunere de decizie a Consiliului de modificare a Deciziei 2006/326/CE pentru a introduce o procedură de punere în aplicare a articolului 5 alineatul (2) din Acordul dintre Comunitatea Europeană şi Regatul Danemarcei privind comunicarea şi notificarea actelor judiciare şi extrajudiciare în materie civilă şi comercială  /* COM/2009/0100 final - CNS 2009/0031 */

	[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |Bruxelles, 4.3.2009COM(2009) 100 final2009/0031 (CNS)Propunere deDECIZIE A CONSILIULUIde modificare a Deciziei 2006/326/CE pentru a introduce o procedură de punere în aplicare a articolului 5 alineatul (2) din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind comunicarea și notificarea actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială  EXPUNERE DE MOTIVE1. CONTEXTUL PROPUNERII (PROPUNERILOR) |110 | 1.1. Motivele și obiectivele propunerii (propunerilor) În conformitate cu Protocolul privind poziția Danemarcei anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca nu participă la titlul IV din Tratatul CE și, prin urmare, instrumentele comunitare în domeniul cooperării judiciare în materie civilă nu prevăd obligații pentru Danemarca și nu i se aplică. Cu toate acestea, aplicarea anumitor instrumente comunitare a fost extinsă la Danemarca prin intermediul unor acorduri internaționale dintre Comunitatea europeană și Danemarca, încheiate în temeiul articolului 300 din Tratatul CE. Acordurile internaționale relevante, încheiate prin Decizia 2006/325/CE a Consiliului[1], respectiv Decizia 2006/326/CE a Consiliului[2], sunt: Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială[3] și Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind comunicarea și notificarea actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială[4]. Aceste acorduri paralele prevăd [la articolul 5 alineatul (2)] acordul din partea Comunității Europene în cazurile în care Danemarca intenționează să încheie acorduri internaționale care pot afecta sau modifica domeniul de aplicare al Regulamentului (CE) nr. 44/2001 al Consiliului privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (denumit în continuare: Regulamentul Bruxelles I)[5] sau al Regulamentului (CE) nr. 1393/2007 al Parlamentului European și al Consiliului privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială („notificarea sau comunicarea actelor”) și abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului (denumit în continuare: Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor)[6]. Nici deciziile Consiliului privind încheierea acordurilor paralele în cauză, nici acordurile în sine nu prevăd modul în care Comunitatea ar trebui să ia o decizie privind un astfel de acord. Obiectivul propunerii (propunerilor) este acela de a institui procedura de punere în aplicare a articolului 5 alineatul (2) al acordurilor paralele, prin modificarea deciziilor Consiliului privind încheierea acordurilor respective. |120 | 1.2. Context general Acordurile paralele prevăd [la articolul 5 alineatul (1)] că acordurile internaționale încheiate de Comunitate în baza regulamentelor relevante (anexate la acordurile paralele) nu sunt obligatorii pentru Danemarca și nu i se aplică. Danemarca trebuie să se abțină să încheie acorduri internaționale care pot afecta sau modifica domeniul de aplicare al regulamentelor relevante, cu excepția cazului în care acest lucru este efectuat în acord cu Comunitatea și au fost prevăzute modalități satisfăcătoare în ceea ce privește relația dintre acele acorduri paralele și acordul internațional în cauză. Relațiile dintre Danemarca și Comunitatea Europeană în ceea ce privește acordurile paralele respective sunt reglementate de dreptul internațional. Se aplică articolul 300 din Tratatul CE și, prin urmare, Comisia nu poate să-și asume obligații internaționale în numele Comunității Europene fără ca un astfel de drept să îi fi fost delegat în mod special. Deciziile Consiliului privind încheierea acordurilor paralele și acordurile în sine nu deleagă Comisiei competența de a-și da acordul în numele Comunității Europene. Prin urmare, Comunitatea Europeană trebuie să instituie procedura internă specifică pe care trebuie s-o urmeze Comunitatea Europeană (cu excepția Danemarcei) atunci când ia decizii în ceea ce privește acordul său ca Danemarca să încheie acorduri internaționale care afectează regulamentele în cauză, anexate la acordurile paralele. Din motive practice, Comisia prezintă simultan două propuneri pentru punerea în aplicare a ambelor acorduri paralele. Cu toate că este mai puțin probabil ca Danemarca să propună încheierea unor acorduri internaționale care să conțină dispoziții referitoare la comunicarea și notificarea actelor în străinătate și care ar putea afecta acordul paralel privind comunicarea și notificarea actelor, este necesară instituirea procedurii de punere în aplicare și în cazul acestui acord paralel. |2. CONSULTAREA PăRțILOR INTERESATE șI EVALUAREA IMPACTULUI |230 | În 2008, reprezentanții autorităților daneze și Comisia s-au reunit pentru a discuta situația. Nu au mai avut loc alte consultări, deoarece chestiunea procedurii interne pe care trebuie s-o urmeze Comunitatea Europeană se referă numai la Comunitatea Europeană, cu excepția Danemarcei, având în vedere că Danemarca nu participă la titlul IV din Tratatul CE și că, în acest context, trebuie considerată ca țară terță. Comisia a evaluat diferite opțiuni pentru instituirea procedurii de punere în aplicare, fără a efectua însă o evaluare formală a impactului. Una dintre opțiuni ar fi constat în modificarea ambelor acorduri paralele pentru a introduce o anumită procedură de punere în aplicare. Aceasta ar fi fost o procedură mult mai dificilă (implicând un mandat de negociere pentru Comisie, negocierile în sine și procedura de urmat pentru încheierea acordurilor) și, deoarece această problemă trebuie rezolvată urgent, nu s-a recurs la această opțiune. Opțiunea aleasă de Comisie prevede o soluție simplă și relativ rapidă, și anume modificarea deciziilor Consiliului privind încheierea acordurilor paralele astfel încât să introducă dispozițiile speciale privind procedura pe care trebuie s-o urmeze Comunitatea Europeană când adoptă decizii în ceea ce privește acordul său ca Danemarca să încheie acordul internațional în cauză. |3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII (PROPUNERILOR) 3.1. Rezumatul acțiunii propuse Comisia propune modificarea Deciziei 2006/325/CE a Consiliului și a Deciziei 2006/326/CE a Consiliului pentru a introduce în aceste decizii dispoziții privind punerea în aplicare a articolului 5 alineatul (2) din acordurile paralele. Se prevede aceeași procedură pentru ambele acorduri paralele. Se disting două situații, iar pentru fiecare dintre ele se instituie o procedură diferită pe care Comunitatea Europeană trebuie s-o urmeze pentru a-și da acordul. Numitorul comun al ambelor situații este competența acordată Comisiei de către Consiliu pentru a da acordul în numele Comunității Europene. Prima situație se referă la cazuri în care statele membre au fost deja autorizate să încheie acordul internațional în cauză. De exemplu, acesta este cazul Convenției internaționale din 2001 privind răspunderea civilă pentru daunele provocate de poluarea cu hidrocarburi utilizate pentru propulsia navei (Convenția hidrocarburi utilizate pentru propulsia navei), pentru care Comunitatea a autorizat deja statele membre, în interesul Comunității Europene, să semneze, să ratifice sau să adere la această convenție [a se vedea Decizia 2002/762/CE a Consiliului de autorizare a statelor membre, în interesul Comunității Europene, să semneze, să ratifice sau să adere la Convenția internațională din 2001 privind răspunderea civilă pentru daunele provocate de poluarea cu hidrocarburi utilizate pentru propulsia navei (Convenția hidrocarburi utilizate pentru propulsia navei)[7]]. Alt exemplu îl constituie Protocolul de la 12 februarie 2004 de modificare a Convenției de la Paris din 29 iulie 1960 privind răspunderea civilă în domeniul energiei nucleare (a se vedea Decizia 2003/882/CE a Consiliului de autorizare a statelor membre care sunt părți contractante la Convenția de la Paris din 29 iulie 1960 privind răspunderea civilă în domeniul energiei nucleare de a semna, în numele Comunității Europene, protocolul de modificare a acestei convenții[8] și Decizia 2004/294/CE a Consiliului de autorizare a statelor membre care sunt părți contractante la Convenția de la Paris din 29 iulie 1960 privind răspunderea civilă în domeniul energiei nucleare să ratifice, în interesul Comunității Europene, protocolul de modificare a acestei convenții sau să adere la acesta[9]). Această primă situație se referă, de asemenea, la cazuri în care Comunitatea însăși a devenit parte la acorduri internaționale care afectează Regulamentul Bruxelles I sau Regulamentul privind notificarea sau comunicarea actelor. În cazurile descrise, a fost instituită o procedură simplă, având în vedere faptul că posibilitatea ca unele instrumente comunitare să fie afectate de acordul internațional în cauză a fost deja analizată de Comunitate, care a oferit, atunci când a fost necesar, garanții în sensul că instrumentele comunitare respective sunt aplicate în cazurile relevante. În astfel de situații, Comisia va avea competența de a da Danemarcei acordul în numele Comunității Europene. A doua situație se referă la toate celelalte cazuri care nu intră în prima categorie, menționată mai sus. În astfel de cazuri, trebuie discutată cu statele membre posibilitatea ca regulamentele în cauză să fie afectate de acordul internațional pe care Danemarca intenționează să îl încheie. Prin urmare, statele membre vor fi implicate în procesul decizional prin procedura de comitologie. În astfel de situații, Comisia va avea competența de a da Danemarcei acordul în numele Comunității Europene prin procedura de comitologie. 3.2. Temei juridic Temeiul juridic al ambelor propuneri este articolul 61 litera (c) din Tratatul CE, coroborat cu articolul 300 alineatul (2) primul paragraf și cu articolul 300 alineatul (3) primul paragraf. |2009/0031 (CNS)Propunere deDECIZIE A CONSILIULUIde modificare a Deciziei 2006/326/CE pentru a introduce o procedură de punere în aplicare a articolului 5 alineatul (2) din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind comunicarea și notificarea actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercialăCONSILIUL UNIUNII EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 61 litera (c) coroborat cu articolul 300 alineatul (2) primul paragraf și articolul 300 alineatul (3) primul paragraf,având în vedere propunerea Comisiei,având în vedere avizul Parlamentului European[10],întrucât:(1) Aplicarea dispozițiilor Regulamentului (CE) nr. 1393/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială („notificarea sau comunicarea actelor”) și abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului[11] a fost extinsă la Danemarca prin Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind comunicarea și notificarea actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială, încheiat prin Decizia 2006/326/CE a Consiliului[12].(2) Articolul 5 alineatul (2) din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei prevede că Danemarca se va abține să încheie acorduri internaționale care pot afecta sau modifica domeniul de aplicare al Regulamentului (CE) nr. 1393/2007, cu excepția cazului în care acest lucru este efectuat în acord cu Comunitatea și au fost prevăzute modalități satisfăcătoare în ceea ce privește relația dintre acel acord și acordul internațional în cauză.(3) Nici Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei în sine, nici Decizia 2006/326/CE nu prevăd modul în care Comunitatea Europeană ar trebui să ia o decizie privind acordul dat Danemarcei să încheie acordul internațional în cauză.(4) Trebuie instituită procedura de punere în aplicare a articolului 5 alineatul (2) din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei. O astfel de procedură ar trebui să asigure adoptarea rapidă de decizii privind acordul Comunității Europene.(5) Ar trebui să se facă o distincție între situațiile în care Comunitatea Europeană însăși a devenit deja parte la acordul internațional sau a autorizat statele membre să o facă, în interesul Comunității Europene, și toate celelalte situații.(6) Decizia 2006/326/CE ar trebui modificată în consecință, pentru a introduce o astfel de procedură.(7) Măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei decizii ar trebui adoptate în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei[13].(8) În conformitate cu articolul 3 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și a Irlandei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Regatul Unit și Irlanda participă la adoptarea și aplicarea prezentei decizii.(9) În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, care nu i se aplică și care nu prevede obligații pentru Danemarca,DECIDE:Articol unicDecizia 2006/326/CE se modifică după cum urmează:Se introduc următoarele articole 1a și 1b:„Articolul 1aÎn sensul aplicării articolului 5 alineatul (2) din acord, decizia privind acordul dat de Comunitatea Europeană este adoptată de către Comisie dacă:1.  Comunitatea Europeană însăși a devenit deja parte la acordul internațional; sau2.  Comunitatea Europeană a autorizat statele membre să o facă, în interesul Comunității Europene.În toate celelalte cazuri, decizia privind acordul dat de Comunitatea Europeană este adoptată de către Comisie în conformitate cu procedura de consultare menționată la articolul 1b alineatul (2).Articolul 1b1. Comisia este asistată de un comitet.2. Atunci când se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolele 3 și 7 din Decizia 1999/468/CE.”Adoptată la Bruxelles, […].Pentru ConsiliuPreședintele [1] JO L 120, 5.5. 2006, p. 22.[2] JO L 120, 5.5.2006, p. 23.[3] JO L 299, 16.11.2005, p. 62.[4] JO L 300, 17.11.2005, p. 55.[5] JO L 12, 16.1.2001, p. 1.[6] JO L 324, 10.12.2007, p. 78.[7] JO L 256, 25.9.2002, p. 7.[8] JO L 338, 23.12.2003, p. 30.[9] JO L 97, 1.4.2004, p. 53.[10] JO C […], […], p. […].[11] JO L 324, 10.12.2007, p. 79.[12] JO L 120, 5.5.2006, p. 23.[13] JO L 184, 17.7.1999, p. 23.


Anunţ juridic important

|

52009PC0308

Propunere de decizie a Parlamentului European şi a Consiliului privind mobilizarea Fondului de solidaritate al Uniunii Europene  /* COM/2009/0308 final */

	[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |Bruxelles, 22.6.2009COM(2009) 308 finalPropunere deDECIZIE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUIprivind mobilizarea Fondului de solidaritate al Uniunii EuropeneEXPUNERE DE MOTIVEAcordul interinstituțional din 17 mai 2006[1] permite mobilizarea Fondului de solidaritate al Uniunii Europene printr-un mecanism de flexibilitate, în limita unui plafon anual de 1 miliard EUR, în mod suplimentar față de rubricile corespunzătoare din cadrul financiar. Condițiile de eligibilitate pentru a accesa fondul sunt detaliate în Regulamentul (CE) nr. 2012/2002 al Consiliului[2].Pe baza unei cereri de finanțare din acest fond, depusă de Franța ca urmare a furtunii din luna ianuarie 2009, estimările totale ale daunelor cauzate sunt următoarele:(în EUR) |Daune directe | Prag | Suma bazată pe 2,5% | Suma bazată pe 6% | Suma totală a ajutorului propus |Furtună în Franța (Klaus) | 3 805 470 000 | 3 398 60 000 | 84 965 025 | 24 412 140 | 109 377 165 |Ca urmare a examinării acestei cereri[3] și având în vedere subvenția maximă care poate fi acordată din fond, precum și posibilitățile de realocare a creditelor în cadrul rubricii care necesită cheltuieli suplimentare, Comisia propune mobilizarea Fondului de solidaritate al Uniunii Europene pentru suma totală de 109 377 165 EUR, care va fi alocată rubricii 3b din cadrul financiar.Prin prezentarea acestei propuneri de mobilizare a fondului, Comisia inițiază procedura simplificată de discuție trilaterală, astfel cum prevede punctul 26 din Acordul interinstituțional din 17 mai 2006, în vederea obținerii acordului celor două componente ale autorității bugetare cu privire la necesitatea utilizării fondului și cu privire la suma solicitată. Comisia invită prima dintre cele două componente ale autorității bugetare care ajunge la un acord cu privire la proiectul de propunere de mobilizare a fondului, la nivelul politic corespunzător, să informeze cealaltă componentă și Comisia în legătură cu intențiile sale.În cazul unui dezacord din partea uneia dintre cele două componente ale autorității bugetare, se va organiza o reuniune oficială trilaterală.Comisia va înainta un proiect preliminar de buget rectificativ (PPBR) în scopul de a înscrie în bugetul pentru anul 2009 creditele de plată și de angajament specifice, astfel cum se prevede la punctul 26 din Acordul interinstituțional din 17 mai 2006.Propunere deDECIZIE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUIprivind mobilizarea Fondului de solidaritate al Uniunii EuropenePARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,având în vedere Acordul interinstituțional din 17 mai 2006 dintre Parlamentul European, Consiliu și Comisie privind disciplina bugetară și buna gestiune financiară[4], în special punctul 26,având în vedere Regulamentul (CE) nr. 2012/2002 al Consiliului din 11 noiembrie 2002 de instituire a Fondului de Solidaritate al Uniunii Europene[5],având în vedere propunerea Comisiei[6],întrucât:(1) Uniunea Europeană a creat Fondul de solidaritate al Uniunii Europene („fondul”) pentru a-și exprima solidaritatea față de populația din regiunile afectate de catastrofe naturale.(2) Acordul interinstituțional din 17 mai 2006 permite mobilizarea fondului în limita unui plafon anual de 1 miliard EUR.(3) Regulamentul (CE) nr. 2012/2002 cuprinde dispozițiile care permit mobilizarea fondului.(4) Franța a depus o cerere de mobilizare a fondului referitoare la o catastrofă naturală cauzată de o furtună,DECID:Articolul 1În cadrul bugetului general al Uniunii Europene pentru exercițiul financiar 2009, se mobilizează Fondul de solidaritate al Uniunii Europene pentru suma de 109 377 165 EUR în credite de angajament și de plată.Articolul 2Prezenta decizie se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene .Adoptată la Bruxelles,Pentru Parlamentul European Pentru ConsiliuPreședintele Președintele [1] JO C 139, 14.6.2006, p. 1.[2] JO L 311, 14.11.2002, p. 3.[3] Comunicarea adresată Comisiei SEC(2009)730 privind o cerere de mobilizare a Fondului de solidaritate al Uniunii Europene, depusă de Franța ca urmare a furtunii.[4] JO C 139, 14.6.2006, p. 1.[5] JO L 311, 14.11.2002, p. 3.[6] JO C […], […], p. […].