               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 16.7.2021
            COM(2021) 388 final
            2021/0208(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind aderarea Uniunii Europene la Convenția privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă sau comercială
            {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXT

               •Motivele și obiectivele propunerii

                  În prezent, cetățenii și întreprinderile din UE care doresc ca o hotărâre judecătorească pronunțată în UE să fie recunoscută și executată într-o țară din afara UE se confruntă cu un peisaj juridic dispersat din cauza absenței unui cadru internațional cuprinzător pentru recunoașterea și executarea hotărârilor străine în materie civilă și comercială. Astfel, partea care a avut câștig de cauză trebuie să navigheze printr-un mozaic de legi naționale ale țărilor din afara UE referitoare la acceptarea hotărârilor străine, precum și printre tratatele bilaterale, regionale și multilaterale în vigoare. Prin urmare, pentru a avea vreo șansă ca hotărârea pronunțată în favoarea lor să fie executată, persoanele implicate în litigii internaționale trebuie să investească resurse, timp și adesea să caute expertiză externă pentru a pregăti o strategie contencioasă solidă. Această complexitate, precum și costurile aferente și incertitudinea juridică sunt factori de descurajare, care pot determina întreprinderile și cetățenii fie să evite acțiunile în instanță și să caute alte forme de soluționare a litigiilor, fie să renunțe să își valorifice drepturile, fie să decidă să nu se angajeze din start în tranzacții internaționale. La rândul său, acest lucru poate avea un impact negativ asupra disponibilității întreprinderilor și cetățenilor din UE de a se implica în activități comerciale și de investiții internaționale. În plus, întrucât executarea în țările terțe a hotărârilor judecătorești pronunțate în UE este incertă, întreprinderilor și cetățenilor din UE li se îngrădește dreptul de acces la justiție.

                  Creșterea fluxurilor comerciale și de investiții internaționale sporește aceste riscuri juridice pentru întreprinderile și cetățenii UE, dar această situație poate fi abordată printr-un sistem previzibil de recunoaștere și executare transfrontalieră a hotărârilor judecătorești în materie civilă sau comercială. Cu toate acestea, până de curând, la nivel internațional, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă și comercială nu era reglementată în mod cuprinzător, chiar dacă există o serie de acorduri bilaterale sau multilaterale cu un domeniu de aplicare limitat. Această situație s-a schimbat odată cu adoptarea, în iulie 2019, a Convenției privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă sau comercială („Convenția privind hotărârile judecătorești”)
                     1
                  .

               Convenția privind hotărârile judecătorești, adoptată sub auspiciile Conferinței de la Haga de Drept Internațional Privat (HCCH), are potențialul de a îmbunătăți sistemul actual de circulație a hotărârilor judecătorești străine. Obiectivul convenției este de a promova accesul efectiv la justiție pentru toți și de a facilita comerțul și investițiile multilaterale bazate pe norme, precum și mobilitatea, prin intermediul cooperării judiciare
                  2
               .

               UE a sprijinit întotdeauna crearea unui sistem multilateral de recunoaștere și executare a hotărârilor judecătorești în materie civilă sau comercială și, prin urmare, a fost implicată activ în procesul de negociere a convenției în vederea posibilei sale aderări la acest viitor sistem internațional. Pe baza mandatului acordat Comisiei Europene de către Consiliu în mai 2016
                  3
               , Comisia a reprezentat interesele Uniunii în cursul procesului de negociere desfășurate sub auspiciile HCCH.

               Negocierile referitoare la Convenția privind hotărârile judecătorești s-au încheiat cu succes în iulie 2019, iar convenția este în prezent deschisă spre semnare, ratificare sau aderare. În cazul în care Uniunea Europeană aderă la Convenția privind hotărârile judecătorești, astfel cum a fost propus de Comisie, convenția se va aplica recunoașterii și executării hotărârilor pronunțate sau primite spre a fi executate în statele membre ale UE și în alte state contractante la convenție.

               Prezenta propunere este în conformitate cu obiectivele Comisiei stabilite în Orientările politice ale Comisiei Europene pentru perioada 2019-2024
                  4
               , în special în ceea ce privește prioritatea „Un nou elan pentru democrația europeană”
                  5
               . Aceasta este în conformitate cu angajamentul Uniunii față de multilateralism în relațiile internaționale și probabil va încuraja alte țări și parteneri comerciali ai UE să adere la Convenția privind hotărârile judecătorești. Aderarea UE la o convenție multilaterală privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială ar fi, de asemenea, în concordanță cu politica Uniunii care vizează stimularea creșterii comerțului internațional și a investițiilor străine, precum și a mobilității cetățenilor în întreaga lume.

               •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat

                  UE dispune de un sistem bine pus la punct
                     6
                   de recunoaștere reciprocă și de executare a hotărârilor în materie civilă și comercială între statele membre, care a fost instituit ca o completare necesară a pieței sale unice. Cu toate acestea,

                     Regulamentul Bruxelles Ia

                     7
                   nu se aplică recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești pronunțate în țări din afara UE.

                  La nivel internațional, UE a încheiat o convenție internațională cu statele SEE și Elveția (Convenția de la Lugano din 2007
                     8
                  ). În plus, o primă încercare de a stabili un cadru multilateral pentru recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești a condus la încheierea Convenției din 2005 privind alegerea forului
                     9
                  . Această convenție asigură recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în cazurile în care părțile au convenit asupra competenței exclusive a unei instanțe pentru soluționarea litigiului în care sunt implicate. Uniunea a ratificat această convenție în 2015, ceea ce înseamnă că aceasta face parte în prezent din acquis-ul Uniunii.

                  În afară de Convenția din 2005 privind alegerea forului, care are doar un domeniu de aplicare limitat, nu există niciun cadru multilateral global pentru circulația hotărârilor judecătorești.

                  Prin urmare, Convenția privind hotărârile judecătorești ar completa cadrul juridic existent în Uniune, asigurând circulația hotărârilor judecătorești străine dincolo de sistemul existent aplicabil între UE, statele SEE și Elveția.

               Acquis-ul intern al UE nu ar fi modificat de convenție în absența unei eventuale declarații, deoarece cele două instrumente se aplică în contexte diferite
                  10
               . Acest lucru este determinat și de faptul că Regulamentul Bruxelles Ia se aplică recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în interiorul UE, în timp ce convenția s-ar aplica hotărârilor judecătorești pronunțate în țări din afara UE. Cu toate acestea, este necesară o declarație pentru a se asigura faptul că îndeplinirea obiectivelor de politică ale Regulamentului Bruxelles Ia nu este afectată de aderarea la convenție. Mai precis, în cazurile care implică închirierea de spații comerciale, Regulamentul Bruxelles Ia acordă competență exclusivă instanțelor din statul membru în care este situat bunul imobil. Convenția privind hotărârile judecătorești nu include astfel de norme jurisdicționale exclusive pentru închirierea de spații comerciale. Prin urmare, în temeiul convenției, statele membre ar fi obligate să recunoască și să execute hotărâri judecătorești pronunțate în țări terțe cu privire la închirierea de spații comerciale situate pe teritoriul lor. Acest lucru ar fi în contradicție cu obiectivul de politică care stă la baza Regulamentului Bruxelles Ia de a atribui competență exclusivă instanțelor din UE pentru litigiile legate de bunuri imobile situate în UE.

               Prin urmare, în momentul aderării ar trebui făcută o declarație specifică care să excludă recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești privind închirierea de spații comerciale situate în UE. Această declarație limitată garantează coerența convenției cu acquis-ul UE, fără a împiedica realizarea deplină a tuturor obiectivelor de politică ale prezentei propuneri.

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

                  Convenția privind hotărârile judecătorești este rezultatul unui proces treptat de facilitare a circulației hotărârilor la nivel mondial. Aceasta se bazează pe Convenția din 2005 privind alegerea forului și vizează extinderea domeniului de aplicare al hotărârilor judecătorești care pot circula între state. Convențiile adoptate sub auspiciile Conferinței de la Haga urmăresc acest lucru fără a interfera cu convențiile specializate care există eventual în anumite domenii specifice, cum ar fi chestiunile maritime și cele legate de transporturi, sau cu convențiile bilaterale existente.

                  Având în vedere creșterea securității juridice și reducerea costurilor și a duratei procedurilor în litigiile internaționale, Convenția privind hotărârile judecătorești are potențialul de a încuraja întreprinderile și cetățenii din UE să se implice în tranzacții internaționale, sporind astfel volumul comerțului și al investițiilor transfrontaliere.

                  În cele din urmă, aderarea la Convenția privind hotărârile judecătorești este în conformitate cu angajamentul Uniunii față de multilateralism și față de o ordine mondială bazată pe norme.

               2.TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE

               •Temeiul juridic

               Competența Uniunii de a reglementa aspectele legate de recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă și comercială se întemeiază pe articolul 81 alineatul (2) litera (a) din TFUE.

               În conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din TFUE, Uniunea are competență exclusivă în ceea ce privește încheierea acordurilor internaționale, atunci când acestea pot aduce atingere normelor comune ale UE sau pot modifica domeniul lor de aplicare. Ca urmare a adoptării Regulamentului Bruxelles I, Uniunea a dobândit o astfel de competență externă exclusivă de a reglementa aspecte privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială pronunțate în țări terțe
                  11
               .

               Prin urmare, Convenția privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine intră în sfera acestei competențe externe exclusive a Uniunii. Uniunea poate adera la aceasta în temeiul articolului 81 alineatul (2) litera (a) și al articolului 218 alineatul (6) litera (a) din TFUE.

               •Subsidiaritatea (în cazul competențelor neexclusive)

                  Nu se aplică.

               •Proporționalitatea

                  Obiectivele prezentei propuneri sunt de a îmbunătăți accesul la justiție al părților din UE prin facilitarea recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești pronunțate de instanțele din UE indiferent de locul în care debitorul are active, de a spori securitatea juridică pentru întreprinderile și cetățenii implicați în tranzacții internaționale și de a reduce costurile și durata procedurilor în litigiile transfrontaliere. În același timp, prezenta propunere urmărește să permită recunoașterea și executarea în UE a hotărârilor judecătorești pronunțate în țări terțe numai în cazul în care principiile fundamentale ale dreptului UE sunt respectate și acquis-ul intern nu este afectat.

               Aceste obiective pot fi realizate numai prin aderarea la un sistem de recunoaștere reciprocă și executare a hotărârilor judecătorești între state, precum cel adoptat în cadrul Convenției privind hotărârile judecătorești. Statele membre nu mai dispun de posibilitatea de a negocia convenții multilaterale sau bilaterale privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești, deoarece competența externă în materie de competență internațională și de recunoaștere și executare a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială aparține exclusiv Uniunii Europene.

               O acțiune unilaterală la nivelul UE nu ar atinge obiectivele stabilite mai sus, deoarece nu ar facilita recunoașterea și executarea în țările din afara UE a hotărârilor judecătorești pronunțate în UE.

               În cele din urmă, aderarea la un cadru multilateral existent, la a cărui negociere a contribuit și UE, ar fi mai eficientă decât inițierea de negocieri bilaterale cu statele terțe. În funcție de numărul de state care vor adera la convenție, aceasta ar urma să asigure un cadru juridic comun pentru tratarea hotărârilor judecătorești pronunțate în țări terțe, indiferent de țara în care au fost pronunțate. Aceasta ar asigura, de asemenea, un cadru juridic comun pentru întreprinderile și cetățenii din UE care solicită recunoașterea și executarea în țări din afara UE a hotărârilor pronunțate de instanțe din UE
                  12
               .

               •Alegerea instrumentului

                  Nu se aplică.

               3.REZULTATE ALE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR PĂRȚILOR INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI

               •Evaluări ex post/verificări ale adecvării legislației existente

                  Nu se aplică.

               •Consultări cu părțile interesate

                  În cadrul evaluării diferitelor opțiuni de politică legate de Convenția privind hotărârile judecătorești, Comisia a solicitat opiniile părților interesate prin intermediul unei consultări publice deschise și al unui atelier cu participarea statelor membre
                     13
                  . În plus, a fost realizat un studiu de către un contractant extern, care a desfășurat și o serie de activități de consultare, cum ar fi un sondaj online, interviuri specifice cu părțile interesate, precum și un chestionar distribuit autorităților statelor membre.

                  Aceste activități de consultare au arătat că aderarea la Convenția privind hotărârile judecătorești este sprijinită atât de statele membre, cât și de majoritatea covârșitoare a părților interesate (de exemplu, profesioniști din domeniul juridic, întreprinderi, organizații profesionale ale avocaților și ale executorilor judecătorești, cadre universitare). În ceea ce privește posibilitatea de a face declarații
                     14
                  , statele membre s-au opus unei declarații bazate pe articolul 19 din convenție și nu au exprimat opinii clare cu privire la declarațiile în temeiul articolului 18. Doar un număr mic de părți interesate au fost în favoarea depunerii, la aderare, a unei declarații în temeiul articolului 19, în timp ce pentru declarațiile în temeiul articolului 18 nu s-a putut concluziona existența unei tendințe clare.

                  Contribuția acestor activități de consultare a fost foarte importantă pentru formularea punctelor de vedere ale Comisiei cu privire la cea mai bună abordare de adoptat în prezenta propunere. Prin urmare, Comisia a decis să propună aderarea UE la Convenția privind hotărârile judecătorești însoțită de o declarație limitată, specifică, prin care să se excludă recunoașterea și executarea de către instanțele din UE a hotărârilor din țări terțe care s-au pronunțat cu privire la închirierea de spații comerciale situate în UE.

               •Opinii ale experților

                  În procesul de negociere a Convenției privind hotărârile judecătorești, Comisia s-a consultat în mod constant cu experți din statele membre și s-a bazat pe expertiza acestora. Experții din statele membre au fost consultați și în cadrul lucrărilor pregătitoare pentru prezenta propunere.

                  Comisia s-a bazat, de asemenea, pe un studiu realizat de un contractant extern pentru a susține analiza evaluării impactului. Acest studiu
                     15
                   conține o amplă analiză economică și juridică a diferitelor opțiuni de politică disponibile. Studiul recurge la diferite instrumente analitice, de la utilizarea datelor empirice colectate în diferite moduri (sondaj online, chestionar și interviuri), până la statistici sau analize documentare. În cazul în care nu au fost disponibile date cantitative, s-au utilizat estimări calitative. Aceste estimări, precum și diferitele ipoteze utilizate, au fost confirmate de experți externi în cadrul unei reuniuni sub formă de atelier.

                  Concluzia studiului a fost că cea mai potrivită modalitate de a atinge obiectivele de politică este aderarea la convenție fără nicio declarație. Această concluzie este reflectată în prezenta propunere, întrucât se propune aderarea la Convenția privind hotărârile judecătorești însoțită doar de o declarație limitată, specifică, care este considerată necesară pentru a se asigura coerența cu acquis-ul existent al UE. În același timp, o astfel de declarație limitată nu împiedică îndeplinirea celorlalte obiective ale prezentei propuneri și nici nu afectează eficiența acesteia în ceea ce privește beneficiile directe preconizate pentru întreprinderile și cetățenii din UE.

                  În cele din urmă, Comisia s-a bazat pe expertiza vastă privind recunoașterea și executarea hotărârilor la nivelul UE dobândită din aplicarea Regulamentului Bruxelles Ia și a predecesorului acestuia, Regulamentul (CE) nr. 44/2001
                     16
                  , care a fost la rândul său succesorul Convenției de la Bruxelles din 1968
                     17
                   referitoare la același subiect. Există orientări detaliate din partea CJUE în ceea ce privește interpretarea și aplicarea acestor instrumente la nivelul UE.

               •Evaluarea impactului

                  Oportunitatea aderării UE la convenție a fost analizată în cadrul unui raport de evaluare a impactului. Pentru scenariul în care UE va adera la convenție, au fost luate în considerare mai multe opțiuni de politică alternative. Aceste opțiuni de politică au inclus aderarea fie fără nicio declarație sau cu declarații definite în mod specific, fie cu o declarație în temeiul articolului 18 din convenție prin care să se excludă anumite aspecte din domeniul de aplicare (chestiunile referitoare la consumatori, ocuparea forței de muncă sau asigurări și/sau închirierea de spații comerciale) sau cu o declarație în temeiul articolului 19 din convenție, excluzând hotărârile judecătorești în materie civilă și comercială care implică state sau entități de stat.

                  Opțiunea preferată este de a adera la convenție cu o declarație limitată și specifică, prin care se exclud recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești pronunțate cu privire la închirierea de spații comerciale situate în UE.

                  În scopul cuantificării impactului Convenției privind hotărârile judecătorești asupra circulației hotărârilor judecătorești între UE și țările terțe, s-a pornit de la premisa că opt țări terțe selectate vor adera la convenție. Țările terțe selectate au fost Australia, Argentina, Brazilia, Canada, China, Japonia, Coreea de Sud și Statele Unite ale Americii. Toate impacturile au fost estimate pentru perioada de referință 2022-2026.

                  Opțiunea preferată va îmbunătăți accesul la justiție și va spori securitatea juridică și previzibilitatea în litigiile judiciare internaționale. Beneficiile directe pentru cetățenii și întreprinderile din UE atunci când încearcă să obțină recunoașterea și executarea unei hotărâri a UE în țările terțe selectate sunt estimate la sume cuprinse între 1,1 și 2,6 milioane EUR până în 2026. Acest lucru este determinat de o scădere preconizată de 10 %-20 % a costurilor legate de recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești UE în țările din afara UE. În plus, se preconizează că durata medie a procedurilor va scădea cu trei până la șase luni în medie.

                  Un sistem mai simplu și mai previzibil pentru recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă și comercială este, de asemenea, menit să promoveze comerțul și investițiile internaționale. Având în vedere că este probabil ca investițiile și comerțul internațional să crească, ar putea exista efecte pozitive atât la nivel micro, cât și la nivel macro, precum și efecte pozitive asupra oportunităților de ocupare a forței de muncă. Mai ales IMM-urile vor beneficia de îmbunătățirea accesului la justiție și a securității juridice în cadrul tranzacțiilor internaționale, ca urmare a Convenției privind hotărârile judecătorești.

               Este de remarcat faptul că opțiunea de politică preferată este în deplină concordanță cu acquis-ul UE în acest domeniu, și anume cu Regulamentul Bruxelles Ia. În cadrul opțiunii preferate, închirierea de spații comerciale este exclusă din domeniul de aplicare al convenției, întrucât Regulamentul Bruxelles Ia acordă competență exclusivă instanțelor din UE pentru soluționarea litigiilor legate de închirierea de spații comerciale situate în UE.

                  Pe de altă parte, o declarație care să excludă celelalte aspecte examinate
                     18
                   nu a fost considerată necesară. Convenția oferă o protecție adecvată părților mai vulnerabile (consumatorii, angajații ori deținătorul unei polițe de asigurare, asiguratul sau beneficiarul unei polițe de asigurare), deși într-un mod diferit față de acquis-ul UE. În plus, spre deosebire de închirierea de spații comerciale situate în UE, alte declarații, care au un domeniu de aplicare mai larg, ar putea împiedica realizarea deplină a obiectivelor acestei inițiative.

                  Evaluarea impactului a primit avizul favorabil al Comitetului de control normativ la 23 aprilie 2021.

               •Adecvarea reglementărilor și simplificarea

                  Propunerea nu are implicații la nivelul costurilor pentru IMM-uri. În plus, deoarece IMMurile tind să favorizeze litigiile în instanță în detrimentul arbitrajului, se preconizează că sporirea securității juridice, combinată cu reducerea costurilor și a duratei procedurilor în litigiile internaționale va avea un efect pozitiv asupra disponibilității acestora de a se angaja în tranzacțiile internaționale sau de a le extinde. Aderarea la convenție poate îmbunătăți, de asemenea, competitivitatea IMM-urilor. Acest lucru se explică prin scăderea costurilor litigiilor internaționale și, deci, indirect, a costurilor asociate desfășurării de activități comerciale la nivel internațional, ceea ce va oferi IMM-urilor cu sediul în UE un avantaj comparativ față de întreprinderile din țările care nu au ratificat convenția. Se preconizează că propunerea va avea, de asemenea, un impact pozitiv asupra comerțului și investițiilor internaționale.

               •Drepturile fundamentale

                  Propunerea este menită să îmbunătățească accesul la justiție pentru întreprinderile și cetățenii din UE, deoarece recunoașterea și executarea transfrontalieră a hotărârilor judecătorești, care fac parte integrantă din dreptul de acces la justiție, se vor îmbunătăți, în general, și vor fi mai previzibile. Convenția reflectă în mare măsură normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești aplicabile la nivel intern în UE (Regulamentul Bruxelles Ia). În consecință, convenția nu se abate, în principiu, de la drepturile fundamentale și de la principiile echității procedurale în vigoare în UE. În special, convenția prevede un motiv de a refuza recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești incompatibile cu principiile fundamentale ale echității procedurale sau cu ordinea publică a statului în care se solicită recunoașterea și executarea. Acest lucru ar contribui la asigurarea, pe baza unei abordări testate
                     19
                  , a faptului că drepturile fundamentale, cum ar fi dreptul la apărare sau dreptul la un proces echitabil, au fost respectate în mod corespunzător într-o țară din afara UE. În plus, prin îmbunătățirea recunoașterii și executării în țări terțe a hotărârilor judecătorești pronunțate de instanțele UE, convenția vizează să faciliteze libertatea de a desfășura o activitate comercială, precum și să consolideze respectarea dreptului de proprietate în UE.

               4.IMPLICAȚII BUGETARE

               Propunerea nu are implicații asupra bugetului Uniunii. Este posibil ca statele membre să suporte costuri punctuale pentru punerea în aplicare a convenției și ar putea exista costuri ușor mai mari pentru sistemul judiciar al statelor membre din cauza ușoarei creșteri preconizate a numărului de cauze. Cu toate acestea, se preconizează că aceste costuri vor fi compensate pe termen mediu și lung de scăderea preconizată a duratei procedurilor.

               5.ALTE ELEMENTE

               •Planuri de implementare și măsuri de monitorizare, evaluare și raportare

                  Întrucât propunerea se referă la aderarea UE la o convenție internațională care conține norme clare privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine, nu va fi stabilit niciun plan de punere în aplicare.

                  În ceea ce privește monitorizarea și evaluarea funcționării practice a convenției, UE va participa la reuniunile Comisiei speciale organizate cu regularitate de HCCH pentru a face bilanțul aplicării în practică a convenției.

                  Mecanismul intern de evaluare și monitorizare al UE va corespunde, pe cât posibil, mecanismului de bilanț din cadrul HCCH. Evaluarea va fi efectuată la intervale regulate și va include evaluarea impacturilor care decurg din aderarea UE la Convenția privind hotărârile judecătorești, precum și evaluarea îndeplinirii principalelor obiective urmărite prin aderare. În plus, evaluarea va include și o analiză a oportunității declarațiilor, astfel încât să se analizeze dacă să se păstreze sau să se revoce declarația (declarațiile) deja făcută (făcute) sau dacă să se facă o nouă declarație (noi declarații).

               •Documente explicative (în cazul directivelor)

                  Nu se aplică.

               •Explicație detaliată a dispozițiilor specifice ale propunerii

               Având în vedere competența externă exclusivă a Uniunii Europene și faptul că, în temeiul articolului 26 din Convenția privind hotărârile judecătorești aceasta permite aderarea la convenție a unei organizații economice regionale, UE ar trebui să devină ea însăși, fără statele membre, parte contractantă la convenție, pe baza unei decizii pozitive a Consiliului.

               În momentul aderării, Uniunea Europeană ar trebui, prin urmare, să facă o declarație în conformitate cu articolul 27 din convenție potrivit căreia UE își exercită competența asupra tuturor aspectelor reglementate de convenție și că statele sale membre nu vor fi părți contractante la convenție, dar vor avea obligații în temeiul convenției prin aderarea UE la convenție. În conformitate cu Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, conform căruia Danemarca nu participă la măsurile adoptate în temeiul articolului 81 alineatul (2) din tratat, aderarea UE la Convenția privind hotărârile judecătorești nu include Danemarca.

               La aderarea la convenție, UE ar trebui să facă, în temeiul articolului 18 din convenție, o declarație referitoare la domeniul de aplicare material al convenției, prin care să excludă din domeniul de aplicare al convenției hotărârile judecătorești privind închirierea de spații comerciale situate în Uniunea Europeană.

               2021/0208 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind aderarea Uniunii Europene la Convenția privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă sau comercială

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (2) litera (a) și articolul 218 alineatul (6) litera (a),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere acordul Parlamentului European
                  20
               ,

               întrucât:

               (1)Convenția privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă sau comercială (denumită în continuare „convenția”) a fost încheiată la 2 iulie 2019 sub auspiciile Conferinței de la Haga de Drept Internațional Privat.

               (2)Convenția urmărește să promoveze accesul la justiție la nivel mondial printr-o cooperare judiciară internațională consolidată. Mai precis, convenția urmărește să reducă riscurile și costurile aferente litigiilor transfrontaliere și soluționării acestora și, prin urmare, să faciliteze comerțul, investițiile și mobilitatea la nivel internațional.

               (3)Uniunea a participat activ la negocierile care au condus la adoptarea convenției și împărtășește obiectivele acesteia.

               (4)În prezent, cetățenii și întreprinderile din Uniune care doresc ca o hotărâre pronunțată în Uniune să fie recunoscută și executată într-o țară terță se confruntă cu un peisaj juridic dispersat din cauza absenței unui cadru internațional cuprinzător pentru recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă și comercială. Creșterea fluxurilor comerciale și de investiții internaționale sporește aceste riscuri juridice pentru întreprinderile și cetățenii din Uniune, dar această situație ar trebui să fie abordată printr-un sistem previzibil de recunoaștere și executare transfrontalieră a hotărârilor judecătorești în materie civilă sau comercială.

               (5)Aceste obiective pot fi realizate numai prin aderarea la un sistem de recunoaștere reciprocă și executare a hotărârilor judecătorești între state, precum cel adoptat în cadrul convenției. În același timp, convenția ar trebui să permită recunoașterea și executarea în Uniune a hotărârilor judecătorești pronunțate în țări terțe numai în cazul în care principiile fundamentale ale dreptului Uniunii sunt respectate și acquis-ul intern nu este afectat.

               (6)În temeiul articolului 26 din convenție, organizațiile de integrare economică regională care au competențe în ceea ce privește unele sau toate aspectele reglementate de convenție, cum ar fi Uniunea, pot semna, accepta sau aproba convenția ori adera la aceasta.

               (7)În conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din tratat, Uniunea are competență exclusivă în ceea ce privește încheierea unui acord internațional în măsura în care acesta ar putea aduce atingere normelor comune ale Uniunii sau ar putea modifica domeniul de aplicare al acestora. Convenția afectează legislația secundară a Uniunii privind competența judiciară și recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești care decurg din aceasta, în special Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului
                  21
               . Așadar, Uniunea are competență exclusivă în toate aspectele reglementate de convenție.

               (8)În temeiul articolului 24 alineatul (3) și al articolului 28 din convenție, aderarea la aceasta poate avea loc înainte de intrarea sa în vigoare.

               (9)Uniunea ar trebui să încheie convenția prin aderarea la aceasta.

               (10)La aderarea la convenție, Uniunea ar trebui să declare, în conformitate cu articolul 27 din convenție, că are competență cu privire la toate aspectele reglementate de aceasta. Prin urmare, statele membre ar trebui să își asume obligații în temeiul convenției ca urmare a încheierii acesteia de către Uniune.

               (11)În cazurile care implică închirierea de spații comerciale, Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 conferă competență exclusivă instanțelor din statul membru în care este situat bunul imobil. Convenția nu include astfel de norme jurisdicționale exclusive pentru închirierea de spații comerciale. Prin urmare, la aderarea la convenție, Uniunea ar trebui să facă o declarație în temeiul articolului 18 din convenție, prin care să excludă din domeniul de aplicare al convenției hotărârile judecătorești privind închirierea de spații comerciale situate în Uniune.

               (12)Irlanda are obligații în temeiul Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 și, prin urmare, participă la adoptarea prezentei decizii.

               (13)În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, aceasta nu este obligatorie pentru respectivul stat membru și nu i se aplică,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Uniunea încheie Convenția de la Haga din 2 iulie 2019 privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă sau comercială (denumită în continuare „convenția”).

               Textul convenției este atașat la prezenta decizie.

               Articolul 2

               Comisia desemnează persoana împuternicită să depună, în numele Uniunii, instrumentul de aderare menționat la articolul 24 alineatul (4) din convenție.

               Articolul 3

               La depunerea instrumentului menționat la articolul 24 alineatul (4) din convenție, Uniunea face următoarea declarație în temeiul articolului 27 alineatul (1) din convenție:

               „Uniunea Europeană declară, în conformitate cu articolul 27 alineatul (1) din convenție, că are competență asupra tuturor aspectelor reglementate de prezenta convenție. Statele sale membre nu vor semna, ratifica, accepta sau aproba convenția, însă vor avea obligații în temeiul acesteia ca urmare a încheierii convenției de către Uniunea Europeană.

               În sensul acestei declarații, termenul «Uniunea Europeană» nu include Regatul Danemarcei, în temeiul articolelor 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.”

               Articolul 4

               La depunerea instrumentului menționat la articolul 24 alineatul (4) din convenție, Uniunea face următoarea declarație în temeiul articolului 18 din convenție cu privire la închirierea de spații comerciale:

               „Uniunea Europeană declară prin prezenta, în temeiul articolului 18 din convenție, că nu va aplica convenția în cazul închirierii de spații comerciale situate în Uniunea Europeană.”

               Articolul 5

               Prezenta decizie intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
                  22
               .

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                     Președintele

                     (1)

                        Convenția din 2 iulie 2019 privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă și comercială.

                     (2)

                        Preambulul Convenției privind hotărârile judecătorești.

                     (3)

                        A se vedea Rezultatele reuniunii Consiliului Competitivitate (cea de a 3470-a reuniune a Consiliului) din 26 și 27 mai 2016 (document nr. 9357/16) și Proiectul de decizie a Consiliului de autorizare a deschiderii negocierilor cu privire la o convenție privind recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (Convenția privind hotărârile) în cadrul Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat (document nr. 8814/16).

                     (4)

                  https://ec.europa.eu/commission/sites/beta-political/files/political-guidelines-next-commission_en.pdf
                  .

                     (5)

                        Sprijinind totodată obiectivele categoriilor principale denumite „O Europă mai puternică pe plan internațional” și „O economie în serviciul cetățenilor”.

                     (6)

                        A se vedea Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (reformare), JO L 351, 20.12.2012, p. 1 („Regulamentul Bruxelles Ia”).

                     (7)

                        Ibidem.

                     (8)

                        Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, JO L 339, 21.12.2007, p. 3.

                     (9)

                        Convenția din 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului.

                     (10)

                        A se vedea articolul 23 alineatul (4) din Convenția privind hotărârile judecătorești. Ar trebui remarcat faptul că nici aplicarea Convenției de la Lugano sau a Convenției din 2005 privind alegerea forului nu ar fi afectată de convenție, întrucât tratatele anterioare prevalează, în temeiul articolului 23 alineatul (2).

                     (11)

                        Acest lucru a fost confirmat de CJUE în Avizul „Lugano”, în care CJUE a statuat că, în ceea ce privește competența externă exclusivă a Comunității Europene, aceasta se aplică, printre altele, recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești din țări terțe în materie civilă și comercială. A se vedea Avizul 1/03, ECLI:EU:C:2006:81.

                     (12)

                        Cu privire la acest aspect, a se vedea, de asemenea, secțiunile 3 și 4 din raportul de evaluare a impactului care însoțește prezenta propunere.

                     (13)

                        În cadrul acestui atelier, statele membre și-au exprimat opiniile preliminare în așteptarea unei analize mai aprofundate a implicațiilor tuturor opțiunilor de politică.

                     (14)

                        Declarație în baza articolului 18 din convenție (cu excepția anumitor materii) și/sau a articolului 19 (cu excepția hotărârilor judecătorești în materie civilă sau comercială referitoare la state).

                     (15)

                        Urmează să fie publicat după adoptarea prezentei propuneri.

                     (16)

                        A se vedea Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO L 12, 16.1.2001, p. 1).

                     (17)

                        A se vedea Convenția de la Bruxelles din 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, JO L 299, 31.12.1972, p. 32.

                     (18)

                        Și anume chestiunile legate de consumatori, ocuparea forței de muncă și asigurări.

                     (19)

                        În plus față de Regulamentul Bruxelles Ia, această abordare a fost aplicată și în Convenția de la Lugano și în Convenția din 2005 privind alegerea forului.

                     (20)

                        JO C , , p. .

                     (21)

                        Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO L 351, 20.12.2012, p. 1).

                     (22)

                        Data intrării în vigoare a acordului va fi publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene de către Secretariatul General al Consiliului.

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 16.7.2021
            COM(2021) 388 final
            ANEXĂ
            la
            Propunerea de DECIZIE a CONSILIULUI
            referitoare la aderarea Uniunii la Convenția privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă sau comercială
            {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}

               CONVENȚIE PRIVIND RECUNOAȘTEREA ȘI EXECUTAREA HOTĂRÂRILOR JUDECĂTOREȘTI STRĂINE ÎN MATERIE CIVILĂ SAU COMERCIALĂ

               Părțile contractante la prezenta convenție,

               Dorind să promoveze accesul efectiv la justiție pentru toți și să faciliteze comerțul și investițiile multilaterale bazate pe norme, precum și mobilitatea, prin intermediul cooperării judiciare,

               Considerând că o asemenea cooperare poate fi consolidată prin crearea unui set de norme de bază uniforme privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine în materie civilă sau comercială, pentru a facilita recunoașterea și executarea efectivă a acestor hotărâri,

               Convinse că o astfel de cooperare judiciară consolidată necesită, în special, un regim juridic internațional care să ofere o mai mare previzibilitate și securitate în ceea ce privește circulația globală a hotărârilor judecătorești străine și care să fie complementar Convenției din 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului,

               Au decis să încheie prezenta convenție în aceste scopuri și au convenit asupra următoarelor dispoziții:

               CAPITOLUL I – DOMENIU DE APLICARE ȘI DEFINIȚII

               Articolul 1
               Domeniul de aplicare

               (1) Prezenta convenție se aplică recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în materie civilă sau comercială. Aceasta nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă.

               (2) Prezenta convenție se aplică recunoașterii și executării într-un stat contractant a unei hotărâri judecătorești pronunțate de o instanță a unui alt stat contractant.

               Articolul 2
               Situații excluse din domeniul de aplicare

               (1) Prezenta convenție nu se aplică în ceea ce privește:

               (a) statutul sau capacitatea juridică a persoanelor fizice;

               (b) obligațiile de întreținere;

               (c) alte domenii ale dreptului familiei, inclusiv regimurile matrimoniale și alte drepturi sau obligații care decurg din căsătorie sau raporturi similare;

               (d) testamentele și succesiunile;

               (e) insolvența, concordatul, rezoluția instituțiilor financiare și alte domenii similare;

               (f) transportul de pasageri și de bunuri;

               (g) poluarea marină transfrontalieră, poluarea marină în zonele din afara jurisdicției naționale, poluarea marină cauzată de nave, limitarea răspunderii pentru creanțe maritime și avarii comune;

               (h) răspunderea pentru daune nucleare;

               (i) valabilitatea, nulitatea sau dizolvarea persoanelor juridice sau a asociațiilor de persoane fizice sau juridice, precum și valabilitatea deciziilor organelor acestora;

               (j) valabilitatea înregistrărilor în registrele publice;

               (k) defăimarea;

               (l) viața privată;

               (m) proprietatea intelectuală;

               (n) activitățile forțelor armate, inclusiv activitățile personalului acestora în exercitarea atribuțiilor lor oficiale;

               (o) activitățile de asigurare a respectării legii, inclusiv activitățile personalului responsabil cu asigurarea respectării legii în exercitarea atribuțiilor sale oficiale;

               (p) aspecte privind politica antitrust (concurență), cu excepția cazului în care hotărârea judecătorească se bazează pe un comportament care constituie un acord anticoncurențial sau o practică concertată între concurenți existenți sau potențiali pentru stabilirea prețurilor, pentru manipularea procedurilor de cerere de oferte, pentru stabilirea unor restricții sau cote de producție sau pentru împărțirea piețelor prin alocarea clienților, a furnizorilor, a teritoriilor sau a liniilor de comerț și în cazul în care un astfel de comportament și efectele sale au avut loc în statul de origine;

               (q) restructurarea datoriei suverane prin măsuri unilaterale ale statului.

               (2) O hotărâre judecătorească nu este exclusă din domeniul de aplicare al prezentei convenții atunci când un aspect căruia nu i se aplică prezenta convenție constituie o chestiune cu titlu preliminar în cadrul procedurii în care a fost pronunțată hotărârea judecătorească și nu face obiectul litigiului propriu-zis. În special, simplul fapt că un astfel de aspect este invocat în apărare nu exclude o hotărâre judecătorească din domeniul de aplicare al convenției, dacă respectivul aspect nu a făcut obiectul litigiului.

               (3) Prezenta convenție nu se aplică arbitrajului și procedurilor conexe.

               (4) O hotărâre judecătorească nu este exclusă din domeniul de aplicare al prezentei convenții doar prin faptul că un stat, inclusiv un guvern, o agenție guvernamentală sau orice persoană acționând în numele statului, a fost parte la respectivul litigiu.

               (5) Nicio prevedere din prezenta convenție nu afectează privilegiile și imunitățile statelor sau ale organizațiilor internaționale în ceea ce le privește pe acestea sau proprietățile lor.

               Articolul 3
               Definiții

               (1) În prezenta convenție:

               (a) „pârât” reprezintă persoana împotriva căreia a fost introdusă cererea sau cererea reconvențională în statul de origine;

               (b) „hotărâre judecătorească” reprezintă orice decizie pronunțată de o instanță pe fond, indiferent de denumirea deciziei în cauză, inclusiv un ordin sau o ordonanță, precum și o stabilire a costurilor sau cheltuielilor judiciare de către o instanță (inclusiv de către un grefier), cu condiția ca aceasta să fie în legătură cu hotărârea judecătorească pronunțată pe fond, care poate fi recunoscută sau executată în temeiul prezentei convenții. O măsură provizorie de protecție nu reprezintă o hotărâre judecătorească.

               (2) O entitate sau o persoană, alta decât o persoană fizică, va fi considerată rezident obișnuit al statului:

               (a) în care își are sediul statutar;

               (b) în virtutea legislației căruia a fost creată sau funcționează;

               (c) în care își are administrația centrală; sau

               (d) unde se află sediul principal de desfășurare a activității comerciale.

               CAPITOLUL II – RECUNOAȘTEREA ȘI EXECUTAREA

               Articolul 4
               Dispoziții generale

               (1) O hotărâre judecătorească pronunțată de o instanță a unui stat contractant (statul de origine) se recunoaște și se execută într-un alt stat contractant (statul solicitat) în conformitate cu dispozițiile prezentului capitol. Recunoașterea sau executarea pot fi refuzate doar în baza motivelor specificate în prezenta convenție.

               (2) Fondul hotărârii nu se revizuiește în statul solicitat. Nu poate exista decât o examinare necesară pentru aplicarea prezentei convenții.

               (3) O hotărâre va fi recunoscută și executată doar dacă aceasta produce efecte juridice și poate fi executată în statul de origine.

               (4) Recunoașterea sau executarea poate fi amânată sau refuzată dacă hotărârea indicată la alineatul (3) face obiectul unei căi de atac în statul de origine sau dacă termenul de introducere a căilor ordinare de atac nu a expirat. Un refuz nu împiedică o cerere ulterioară pentru recunoașterea sau executarea hotărârii.

               Articolul 5
               Bazele recunoașterii și ale executării

               (1) O hotărâre judecătorească poate fi recunoscută și executată dacă este îndeplinită una dintre următoarele cerințe:

               (a) persoana împotriva căreia se solicită recunoașterea sau executarea avea reședința obișnuită în statul de origine în momentul în care persoana respectivă a devenit parte la procedură în fața instanței de origine;

               (b) persoana fizică împotriva căreia se solicită recunoașterea sau executarea își avea sediul principal în statul de origine în momentul în care persoana respectivă a devenit parte la procedură în fața instanței de origine, iar cererea pe care se bazează hotărârea a rezultat din activitățile întreprinderii respective;

               (c) persoana împotriva căreia se solicită recunoașterea sau executarea este persoana care a introdus cererea pe care se bazează hotărârea, iar aceasta nu este o cerere reconvențională;

               (d) pârâtul avea o sucursală, o agenție sau o altă unitate fără personalitate juridică separată în statul de origine în momentul în care persoana respectivă a devenit parte la procedură în fața instanței de origine, iar cererea pe care se bazează hotărârea a rezultat din activitățile sucursalei, agenției sau unității respective;

               (e) pârâtul a consimțit în mod expres la competența instanței de origine în cursul procedurii în care s-a pronunțat hotărârea;

               (f) pârâtul a formulat susțineri pe fond în fața instanței de origine, fără a contesta competența în termenul prevăzut de legislația statului de origine, cu excepția cazului în care este evident că o excepție de necompetență sau de exercitare a competenței nu ar fi fost admisă în temeiul legislației respective;

               (g) hotărârea s-a pronunțat cu privire la o obligație contractuală și a fost pronunțată de o instanță din statul în care a avut loc sau ar fi trebuit să aibă loc executarea obligației respective, în conformitate cu

               (i) acordul părților sau cu

               (ii) legea aplicabilă contractului, în absența unui loc de executare convenit,

               cu excepția cazului în care activitățile pârâtului legate de tranzacție nu au constituit în mod clar o legătură deliberată și substanțială cu statul respectiv;

               (h) hotărârea s-a pronunțat cu privire la un contract de închiriere a unui bun imobil (închiriere) și a fost pronunțată de o instanță din statul în care este situat imobilul;

               (i) hotărârea s-a pronunțat împotriva pârâtului cu privire la o obligație contractuală garantată printr-un drept real imobiliar în legătură cu un bun imobil situat în statul de origine, în cazul în care creanța contractuală a fost introdusă împreună cu o cerere împotriva aceluiași pârât cu privire la acest drept real;

               (j) hotărârea s-a pronunțat cu privire la o obligație necontractuală care decurge din deces, vătămare corporală, daună sau pierdere de bunuri corporale, iar acțiunea sau omisiunea care a cauzat în mod direct un astfel de prejudiciu a avut loc în statul de origine, indiferent de locul în care s-a produs prejudiciul respectiv;

               (k) hotărârea se referă la valabilitatea, constituirea, efectele, administrarea sau modificarea unei fiducii create în mod voluntar și dovedite în scris și

               (i) la momentul introducerii acțiunii, statul de origine a fost desemnat în actul constitutiv al fiduciei drept statul în fața instanțelor căruia urmează să fie soluționate litigiile cu privire la astfel de chestiuni; sau

               (ii) la momentul introducerii acțiunii, statul de origine a fost desemnat în mod expres sau implicit în actul constitutiv al fiduciei drept statul în care se află locul principal de administrare a fiduciei.

               Prezentul paragraf se aplică numai hotărârilor judecătorești referitoare la aspecte interne ale unei fiducii între persoane care se află sau s-au aflat în cadrul relației fiduciare;

               (l) hotărârea judecătorească s-a pronunțat cu privire la o cerere reconvențională:

               (i) în măsura în care a fost în favoarea reclamantului din cadrul cererii reconvenționale, cu condiția ca cererea reconvențională să provină din aceeași tranzacție sau din același eveniment cu cererea principală; sau

               (ii) în măsura în care a fost împotriva reclamantului din cadrul cererii reconvenționale, cu excepția cazului în care legislația statului de origine impune depunerea cererii reconvenționale pentru a se evita excluderea;

               (m) hotărârea judecătorească a fost pronunțată de o instanță desemnată printr-un acord încheiat sau documentat în scris sau prin orice alte mijloace de comunicare care fac informațiile accesibile, astfel încât să poată fi folosite pentru referințe ulterioare, cu excepția unui acord de alegere exclusivă a forului.

               În sensul prezentului paragraf, un „acord de alegere exclusivă a forului” reprezintă un acord încheiat între două sau mai multe părți, care desemnează, în vederea soluționării litigiilor apărute sau care ar putea apărea în legătură cu un anumit raport juridic, instanțele unui stat ori una sau mai multe instanțe specifice ale unui stat, excluzând competența judiciară a oricăror alte instanțe.

               (2) În cazul în care se solicită recunoașterea sau executarea împotriva unei persoane fizice care acționează în principal în scopuri personale, de familie sau privind gospodăria (în calitate de consumator) în chestiuni care au legătură cu un contract încheiat cu un consumator sau împotriva unui angajat în chestiuni care au legătură cu contractul de muncă al angajatului:

               (a) alineatul (1) litera (e) se aplică numai în cazul în care consimțământul a fost adresat instanței, verbal sau în scris;

               (b) alineatul (1) literele (f), (g) și (m) nu se aplică.

               (3) Alineatul (1) nu se aplică unei hotărâri judecătorești care s-a pronunțat cu privire la un contract de închiriere a unui bun imobil în scopuri rezidențiale (închiriere) sau care s-a pronunțat cu privire la înregistrarea unui bun imobil. O astfel de hotărâre judecătorească poate fi recunoscută și executată numai dacă a fost pronunțată de o instanță din statul în care este situat bunul.

               Articolul 6
               Baza exclusivă a recunoașterii și a executării

               Fără a aduce atingere articolului 5, o hotărâre judecătorească privind drepturi reale imobiliare se recunoaște și se execută dacă și numai dacă bunul este situat în statul de origine.

               Articolul 7
               Refuzul recunoașterii și al executării

               (1) Recunoașterea sau executarea poate fi refuzată dacă:

               (a) actul de sesizare a instanței sau un act echivalent, inclusiv declarația privind elementele esențiale ale cererii:

               (i) nu i-a fost notificat pârâtului în timp util și printr-un mijloc care să îi permită să ia măsurile necesare formulării apărării, cu excepția situației în care pârâtul s-a prezentat la o înfățișare, prezentându-și argumentele fără a contesta notificarea în fața curții de origine, cu condiția ca legislația statului de origine să permită contestarea notificării; sau

               (ii) i-a fost notificat pârâtului în statul căruia i-a fost adresată solicitarea într-un mod incompatibil cu principiile fundamentale privind notificarea sau comunicarea actelor din statul solicitat;

               (b) hotărârea judecătorească a fost obținută prin fraudă;

               (c) recunoașterea sau executarea ar fi în mod evident incompatibilă cu ordinea publică a statului solicitat, inclusiv situațiile în care procedurile specifice care au condus la judecarea cauzei au fost incompatibile cu principiile fundamentale ale echității procedurale din respectivul stat și situațiile care implică încălcări ale securității sau suveranității statului respectiv;

               (d) procedura în fața instanței de origine a fost contrară unui acord sau unei desemnări dintr-un act constitutiv al unei fiducii, în temeiul căruia (căreia) litigiul în cauză trebuia să fie soluționat în fața unei instanțe dintr-un alt stat decât statul de origine;

               (e) hotărârea intră în contradicție cu o hotărâre pronunțată de o instanță a statului solicitat în legătură cu un litigiu dintre aceleași părți; sau

               (f) hotărârea intră în contradicție cu o hotărâre anterioară pronunțată de o instanță a unui alt stat privind aceleași părți într-un litigiu având același obiect, în cazul în care hotărârea anterioară îndeplinește toate condițiile necesare pentru recunoașterea sa în statul solicitat.

               (2) Recunoașterea sau executarea poate fi amânată sau refuzată în cazul în care o procedură între aceleași părți cu același obiect este pendinte în fața unei instanțe din statul solicitat, în cazul în care:

               (a) instanța din statul solicitat a fost sesizată înaintea instanței de origine; precum și

               (b) există o legătură strânsă între litigiu și statul solicitat.

               Un refuz în temeiul prezentului alineat nu împiedică o cerere ulterioară de recunoaștere sau executare a hotărârii.

               Articolul 8
               Întrebări preliminare

               (1) O hotărâre judecătorească privind o întrebare preliminară nu se recunoaște sau nu se execută în temeiul prezentei convenții în cazul în care hotărârea se referă la un aspect căruia nu i se aplică prezenta convenție sau la un aspect menționat la articolul 6 asupra căruia s-a pronunțat o instanță dintr-un alt stat decât statul menționat la articolul respectiv.

               (2) Recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești poate fi refuzată dacă și în măsura în care hotărârea s-a bazat pe o hotărâre cu privire la un aspect căruia nu i se aplică prezenta convenție sau la un aspect menționat la articolul 6 asupra căruia s-a pronunțat o instanță dintr-un alt stat decât statul menționat la articolul respectiv.

               Articolul 9
               Separabilitatea

               Recunoașterea sau executarea unei părți separabile a unei hotărâri judecătorești este admisă atunci când se solicită acest lucru sau atunci când doar o parte a hotărârii poate fi recunoscută sau executată în temeiul prezentei convenții.

               Articolul 10
               Daune-interese

               (1) Recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești pot fi refuzate dacă și în măsura în care hotărârea acordă daune-interese, inclusiv cu caracter punitiv sau exemplar, prin care nu se compensează o parte pentru o pierdere sau prejudiciul real suferit.

               (2) Instanța sesizată va lua în considerare dacă și în ce măsură daunele-interese acordate de către instanța de origine permit acoperirea costurilor și cheltuielilor de judecată.

               Articolul 11
                  Tranzacțiile judiciare

               Tranzacțiile judiciare aprobate de o instanță a unui stat contractant sau care s-au încheiat pe durata procedurii desfășurate în fața unei instanțe a unui stat contractant și care sunt executorii în aceleași condiții ca în statul de origine se execută, în temeiul prezentei convenții, în același mod ca o hotărâre judecătorească.

               Articolul 12
               Documentele care trebuie furnizate

               (1) Partea care urmărește recunoașterea sau care solicită executarea furnizează următoarele documente:

               (a) o copie completă și autentificată a hotărârii judecătorești;

               (b) dacă hotărârea a fost pronunțată în contumacie, originalul sau o copie autentificată a unui document care să ateste că actul de sesizare a instanței sau un act echivalent i-a fost notificat părții care nu s-a prezentat la proces;

               (c) orice documente necesare pentru a stabili că hotărârea produce efecte sau, dacă este cazul, că este executorie în statul de origine;

               (d) în situația menționată la articolul 11, un certificat din partea instanței (inclusiv a unui grefier) din statul de origine care să ateste că tranzacția judiciară sau o parte a acesteia este executorie în aceleași condiții ca o hotărâre judecătorească pronunțată în statul de origine.

               (2) Dacă dispozițiile hotărârii judecătorești nu permit instanței solicitate să verifice respectarea condițiilor stipulate în prezentul capitol, respectiva instanță poate solicita orice alte documente necesare.

               (3) Cererea de recunoaștere sau de executare poate fi însoțită de un document conex hotărârii judecătorești emis de o instanță (inclusiv un grefier) a statului de origine, în forma recomandată și publicată de Conferința de la Haga privind dreptul internațional privat.

               (4) Dacă documentele menționate în prezentul articol nu sunt redactate într-o limbă oficială a statului solicitat, acestea vor fi însoțite de o traducere legalizată într-o limbă oficială, cu excepția cazului în care legislația statului solicitat prevede altfel.

               Articolul 13
               Procedura

               (1) Procedura pentru recunoașterea, declararea caracterului executoriu sau înregistrarea executării și executarea hotărârii sunt reglementate de legislația statului solicitat, cu excepția cazului în care convenția prevede altfel. Instanța statului solicitat trebuie să acționeze cu celeritate.

               (2) Instanța statului solicitat nu poate refuza recunoașterea sau executarea unei hotărâri în temeiul prezentei convenții pe motiv că recunoașterea sau executarea ar trebui solicitată într-un alt stat.

               Articolul 14
               Cheltuielile de judecată

               (1) Nicio cauțiune, garanție sau depozit, indiferent de denumirea utilizată, nu îi poate fi impusă unei părți care solicită într-un stat contractant executarea unei hotărâri judecătorești pronunțate în alt stat contractant pe motiv că este cetățean străin sau că nu își are domiciliul sau reședința în statul în care se solicită executarea.

               (2) Un ordin de plată a cheltuielilor de judecată, emis într-un stat contractant împotriva oricărei persoane exonerate de obligațiile privind cauțiunea sau garanția în temeiul alineatului (1) sau al legislației statului în care s-a intentat acțiunea, devine executoriu în oricare alt stat contractant, la cererea persoanei îndreptățite să beneficieze de ordinul în cauză.

               (3) Un stat poate declara că nu aplică alineatul (1) sau poate desemna printr-o declarație ce instanțe din jurisdicția sa nu aplică alineatul (1).

               Articolul 15
               Recunoașterea și executarea în temeiul dreptului intern

               Sub rezerva articolului 6, prezenta convenție nu împiedică recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești în temeiul dreptului intern.

               CAPITOLUL III – DISPOZIȚII GENERALE

               Articolul 16
               Prevedere tranzitorie

               Prezenta convenție se aplică recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în cazul în care, la momentul introducerii acțiunii în statul de origine, convenția producea efecte între acel stat și statul solicitat.

               Articolul 17
               Declarații care limitează recunoașterea și executarea

               Un stat poate declara că instanțele sale pot refuza recunoașterea sau executarea unei hotărâri pronunțate de instanța unui alt stat contractant dacă părțile își aveau reședința în statul solicitat iar raporturile dintre părți, precum și toate celelalte elemente relevante ale litigiului, altele decât localizarea instanței de origine, aveau legătură doar cu statul solicitat.

               Articolul 18
               Declarații cu privire la domenii specifice

               (1) Atunci când un stat are un interes important de a nu aplica prezenta convenție unui domeniu specific, respectivul stat poate declara că nu va aplica dispozițiile prezentei convenții la respectivul domeniu. Statul care emite o asemenea declarație trebuie să garanteze că aceasta nu este mai cuprinzătoare decât este necesar și că domeniul specific exclus este definit în mod clar și precis.

               (2) Cu privire la respectivul aspect, convenția nu se aplică:

               (a) în statul contractant care a emis declarația;

               (b) în alte state contractante în care se solicită recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești pronunțate de o instanță a unui stat contractant care a făcut declarația.

               Articolul 19
               Declarații privind hotărârile judecătorești referitoare la un stat

               (1) Un stat poate declara că nu aplică prezenta convenție hotărârilor judecătorești pronunțate în urma unor proceduri la care este parte una dintre următoarele părți:

               (a) statul respectiv sau o persoană fizică care acționează pentru statul respectiv; sau

               (b) o agenție guvernamentală a statului respectiv sau o persoană fizică care acționează pentru o astfel de agenție guvernamentală.

               Statul care face o astfel declarație trebuie să garanteze proporționalitatea acesteia și faptul că excluderea din domeniul de aplicare este definită în mod clar și precis. Declarația nu face distincție între hotărârile în care statul, o agenție guvernamentală a statului respectiv sau o persoană fizică care acționează pentru oricare dintre acestea este pârât sau reclamant în cadrul procedurii în fața instanței de origine.

               (2) Recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești pronunțate de o instanță a unui stat care a făcut o declarație în temeiul alineatului (1) poate fi refuzată în cazul în care hotărârea a fost pronunțată în urma unei proceduri la care fie statul care a făcut declarația, fie statul solicitat, una dintre agențiile guvernamentale ale acestora sau o persoană fizică care acționează pentru oricare dintre acestea este parte, în măsura specificată în declarație.

               Articolul 20
               Interpretare uniformă

               În interpretarea prezentei convenții, se ia în considerare caracterul său internațional și necesitatea de a promova uniformitatea aplicării sale.

               Articolul 21
               Evaluarea punerii în aplicare a convenției

               Periodic, secretarul general al Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat ia măsurile necesare pentru a evalua punerea în aplicare a prezentei convenții, inclusiv a oricărei declarații, și prezintă un raport în acest sens Consiliului pentru afaceri generale și politici.

               Articolul 22
               Sisteme de drept neunitare

               (1) În ceea ce privește un stat contractant în care se aplică două sau mai multe sisteme de drept în diferite unități teritoriale, cu privire la orice aspect abordat în prezenta convenție:

               (a) orice referire la legislația sau procedura unui stat este considerată ca reprezentând, după caz, o referire la legislația sau procedura în vigoare în unitatea teritorială respectivă;

               (b) orice mențiune cu privire la instanța sau instanțele unui stat este considerată, după caz, ca mențiune privind instanța sau instanțele din unitatea teritorială relevantă;

               (c) orice mențiune cu privire la o legătură cu un stat este considerată, după caz, ca mențiune privind legătura cu unitatea teritorială relevantă;

               (d) orice mențiune cu privire la un factor de legătură cu un stat este considerată, după caz, ca mențiune cu privire la un factor de legătură cu unitatea teritorială relevantă.

               (2) Fără a aduce atingere alineatului (1), un stat contractant cu două sau mai multe unități teritoriale în care se aplică diferite sisteme de drept, nu este obligat să aplice prezenta convenție situațiilor care implică doar asemenea unități teritoriale diferite.

               (3) O instanță dintr-o unitate teritorială a unui stat contractant cu două sau mai multe unități teritoriale în care se aplică sisteme diferite de drept nu este obligată să recunoască sau să aplice o hotărâre din alt stat contractant doar pentru că hotărârea a fost recunoscută sau executată în altă unitate teritorială a aceluiași stat contractant la prezenta convenție.

               (4) Acest articol nu se aplică organizațiilor regionale de integrare economică.

               Articolul 23
               Relația cu alte instrumente internaționale

               (1) Prezenta convenție se interpretează, în măsura posibilului, astfel încât să fie compatibilă cu alte tratate în vigoare în statele contractante și încheiate anterior sau ulterior prezentei convenții.

               (2) Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării de către un stat contractant a unui tratat care a fost încheiat înainte de prezenta Convenție.

               (3) Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării de către un stat contractant a unui tratat încheiat după prezenta convenție în ceea ce privește recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești pronunțate de o instanță a unui stat contractant care, de asemenea, este parte la respectivul tratat. Nicio dispoziție a celuilalt tratat nu aduce atingere obligațiilor prevăzute la articolul 6 față de statele contractante care nu sunt părți la tratatul respectiv.

               (4) Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării normelor unei organizații regionale de integrare economică care este parte la prezenta convenție în ceea ce privește recunoașterea sau executarea unei hotărâri judecătorești pronunțate de o instanță a unui stat contractant care este, de asemenea, stat membru al organizației regionale de integrare economică, în cazul în care:

               (a) normele au fost adoptate înainte de încheierea prezentei convenții; sau

               (b) normele au fost adoptate după încheierea prezentei convenții, în măsura în care nu afectează obligațiile prevăzute la articolul 6 față de statele contractante care nu sunt state membre ale organizației de integrare economică regională.

               CAPITOLUL IV – DISPOZIȚII FINALE

               Articolul 24
               Semnare, ratificare, acceptare, aprobare sau aderare

               (1) Prezenta convenție este deschisă spre semnare tuturor statelor.

               (2) Prezenta convenție este supusă ratificării, acceptării sau aprobării de către statele semnatare.

               (3) Prezenta convenție este deschisă spre aderare tuturor statelor.

               (4) Instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare sunt depuse la Ministerul Afacerilor Externe din Regatul Țărilor de Jos, care este depozitarul convenției.

               Articolul 25
               Declarații privind sistemele de drept neunitare

               (1) Dacă un stat are două sau mai multe unități teritoriale unde se aplică sisteme de drept diferite cu privire la domeniile reglementate de prezenta convenție, acesta poate declara faptul că prezenta convenție își extinde sfera de aplicare la toate unitățile sale teritoriale sau numai la una sau mai multe dintre acestea. O asemenea declarație indică expres unitățile teritoriale cărora li se aplică convenția.

               (2) Dacă un stat nu face nicio declarație în temeiul prezentului articol, convenția își extinde sfera de aplicare la toate unitățile teritoriale ale respectivului stat.

               (3) Acest articol nu se aplică organizațiilor regionale de integrare economică.

               Articolul 26
               Organizații regionale de integrare economică

               (1) O organizație regională de integrare economică care este constituită exclusiv din state suverane și care dispune de competențe în ceea ce privește toate sau o parte din domeniile reglementate de prezenta convenție poate să semneze, să accepte sau să aprobe convenția sau poate să adere la aceasta. În acest caz, organizația regională de integrare economică are drepturile și obligațiile unui stat contractant, în măsura în care organizația are competență în ceea ce privește domeniile reglementate de prezenta convenție.

               (2) În momentul semnării, acceptării, aprobării sau aderării, organizația regională de integrare economică notifică în scris depozitarul cu privire la domeniile reglementate de prezenta convenție în legătură cu care statele sale membre au transferat competența respectivei organizații. Organizația notifică fără întârziere depozitarul, în scris, cu privire la orice modificări ale competenței sale precizate în cea mai recentă notificare efectuată în conformitate cu prezentul alineat.

               (3) În vederea intrării în vigoare a prezentei convenții, orice instrument depus de o organizație regională de integrare economică va fi luat în considerare doar dacă organizația regională de integrare economică declară, în conformitate cu articolul 27 alineatul (1), că statele sale membre nu vor fi părți la prezenta convenție.

               (4) Orice trimitere din prezenta convenție la „stat contractant” sau „stat” se aplică, de asemenea, când este cazul, unei organizații regionale de integrare economică.

               Articolul 27
               Organizația regională de integrare economică ca parte contractantă fără statele sale membre

               (1) În momentul semnării, acceptării, aprobării sau aderării, o organizație regională de integrare economică poate declara că își exercită competența asupra tuturor domeniilor reglementate de prezenta convenție și că statele sale membre nu vor fi părți la aceasta, dar că își vor asuma obligații în virtutea semnării, acceptării, aprobării sau aderării organizației respective.

               (2) În cazul în care o organizație regională de integrare economică face o declarație în conformitate cu alineatul (1), orice mențiune cu privire la un „stat contractant” sau „stat” din prezenta convenție se aplică, dacă este cazul, și statelor membre ale organizației.

               Articolul 28
               Intrarea în vigoare

               (1) Prezenta convenție intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării perioadei în care se poate face o notificare în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) cu privire la al doilea stat care și-a depus instrumentul de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare menționat la articolul 24.

               (2) Astfel, prezenta convenție intră în vigoare:

               (a) pentru fiecare stat ce a ratificat, acceptat sau aprobat convenția sau a aderat la aceasta ulterior, în prima zi a lunii care urmează expirării perioadei în care pot fi făcute notificări în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) cu privire la statul respectiv;

               (b) pentru o unitate teritorială la care a fost extins domeniul de aplicare al prezentei convenții în conformitate cu articolul 25 după intrarea în vigoare a convenției pentru statul care face declarația, în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la notificarea declarației menționate la articolul respectiv.

               Articolul 29
               Stabilirea de relații în temeiul convenției

               (1) Prezenta convenție produce efecte între două state contractante numai în cazul în care niciunul dintre ele nu a transmis depozitarului, în legătură cu celălalt, o notificare în conformitate cu alineatul (2) sau (3). În absența unei astfel de notificări, convenția produce efecte între două state contractante din prima zi a lunii care urmează expirării perioadei în care pot fi efectuate notificările.

               (2) Un stat contractant poate notifica depozitarului, în termen de 12 luni de la data notificării de către depozitarul menționat la articolul 32 litera (a), că ratificarea, acceptarea, aprobarea sau aderarea unui alt stat nu are ca efect stabilirea de relații între cele două state în temeiul prezentei convenții.

               (3) Un stat poate notifica depozitarului, după depunerea instrumentului său în temeiul articolului 24 alineatul (4), că ratificarea, acceptarea, aprobarea sau aderarea sa nu are ca efect stabilirea de relații cu un stat contractant în temeiul prezentei convenții.

               (4) Un stat contractant poate retrage în orice moment o notificare pe care a efectuat-o în temeiul alineatului (2) sau (3). O astfel de retragere intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la data notificării.

               Articolul 30
               Declarații

               (1) Declarațiile la care se face referire la articolele 14, 17, 18, 19 și 25 pot fi făcute în momentul semnării, ratificării, acceptării, aprobării sau aderării ori în orice alt moment ulterior și pot fi modificate sau retrase în orice moment.

               (2) Declarațiile, modificările și retragerile sunt notificate depozitarului.

               (3) O declarație efectuată în momentul semnării, ratificării, acceptării, aprobării sau aderării produce efecte concomitent cu intrarea în vigoare a prezentei convenții pentru statul în cauză.

               (4) O declarație făcută la o dată ulterioară, precum și orice modificare sau retragere a unei declarații intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la data primirii notificării de către depozitar.

               (5) O declarație făcută ulterior, precum și orice modificare sau retragere a unei declarații nu se aplică hotărârilor judecătorești pronunțate în urma unor proceduri care au fost deja inițiate în fața instanței de origine în momentul în care declarația produce efecte.

               Articolul 31
               Denunțare

               (1) Un stat contractant poate denunța prezenta convenție printr-o notificare scrisă trimisă depozitarului. Denunțarea poate fi limitată la anumite unități teritoriale ale unui sistem de drept neunitar cărora li se aplică prezenta convenție.

               (2) Denunțarea intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de 12 luni de la data primirii notificării de către depozitar. Atunci când în notificare se specifică un termen mai lung pentru producerea de efecte a denunțării, aceasta produce efecte de la expirarea termenului mai lung ulterior datei la care notificarea a fost primită de depozitar.

               Articolul 32
               Notificări efectuate de depozitar

               Depozitarul notifică membrilor Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat, precum și celorlalte state și organizațiilor regionale de integrare economică ce au semnat, ratificat, acceptat sau aprobat prezenta convenție sau au aderat la aceasta, în conformitate cu articolele 24, 26 și 27, următoarele informații:

               (a) semnările, ratificările, acceptările, aprobările și aderările menționate la articolele 24, 26 și 27;

               (b) data la care prezenta convenție intră în vigoare, în conformitate cu articolul 28;

               (c) notificările, declarațiile, modificările și retragerile menționate la articolele 26, 27, 29 și 30; precum și

               (d) denunțările menționate la articolul 31.

               Drept care, subsemnații, pe deplin autorizați, au semnat prezenta convenție.

               Adoptată la Haga, la 2 iulie 2019, în limbile engleză și franceză, ambele texte fiind în egală măsură autentice, într-un singur exemplar care se depune în arhivele Guvernului Regatului Țărilor de Jos, o copie certificată pentru conformitate a textului urmând a fi trimisă, pe cale diplomatică, fiecărui membru al Conferinței de la Haga de drept internațional privat la momentul celei de a douăzeci și doua sesiuni a acesteia, precum și oricărui alt stat participant la respectiva sesiune.


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 16.7.2021
            COM(2021) 319 final
            2021/0224(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Iordania până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.Obiectul propunerii

               Prezenta propunere vizează decizia de stabilire a poziției care urmează să fie luată în numele Uniunii în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte, în ceea ce privește posibilitatea adoptării unei decizii de prelungire a priorităților parteneriatului UE-Iordania până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate.

               2.Contextul propunerii

               2.1.Acordul de asociere

               Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte („acordul de asociere”), a fost semnat la 24 noiembrie 1997 și a intrat în vigoare la 1 mai 2002. Acesta constituie temeiul juridic al relațiilor bilaterale dintre UE și Iordania. Acordul își propune:

               –să asigure un cadru corespunzător pentru dialogul politic, care să permită dezvoltarea unor relații politice strânse între părți;

               –să stabilească condițiile necesare pentru liberalizarea treptată a schimburilor comerciale cu bunuri, servicii și capitaluri;

               –să promoveze, prin dialog și cooperare, relații economice și sociale echilibrate între părți;

               –să îmbunătățească condițiile de trai și de muncă, productivitatea și stabilitatea financiară;

               –să încurajeze cooperarea regională în vederea consolidării coexistenței pașnice și a stabilității politice și economice;

               –să promoveze cooperarea în alte domenii de interes reciproc.

               2.2.Consiliul de asociere

               Acordul de asociere instituie un Consiliu de asociere, care are competența de a lua decizii în vederea realizării obiectivelor acordului în cazurile prevăzute de acesta. Deciziile sunt obligatorii pentru părți. De asemenea, Consiliul de asociere poate formula recomandări. Conform Regulamentului de procedură, Consiliul de asociere este prezidat, alternativ, pentru o perioadă de 12 luni, de către UE și Iordania. Consiliul de asociere se reunește periodic, la nivel ministerial, o dată pe an. La cererea uneia dintre părți, se pot convoca sesiuni extraordinare ale Consiliului de asociere, în cazul în care părțile convin asupra acestui lucru.

               2.3.Actul avut în vedere spre adoptare de către Consiliul de asociere

               Consiliul de asociere urmează să adopte o decizie privind prelungirea priorităților parteneriatului UE-Iordania 2016-2020 până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate. În conformitate cu articolul 10 din Regulamentul de procedură al Consiliului de asociere, decizia va fi adoptată prin procedură scrisă.

               3.Poziția care urmează să fie luată în numele Uniunii

               Poziția care urmează să fie luată de Uniunea Europeană în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul de asociere privind adoptarea unei decizii de prelungire a priorităților parteneriatului UE-Iordania se bazează pe textul deciziei atașate la prezenta decizie.

               Prin Decizia nr. 1/2016 a Consiliului de asociere din decembrie 2016, UE și Iordania au stabilit prioritățile parteneriatului lor pentru perioada 2016-2018, urmând ca până la sfârșitul anului 2018 să evalueze posibilitatea prelungirii acestora cu încă doi ani, în funcție de evoluția situației la nivel politic, economic și de securitate. În 2018, în urma unei revizuiri a priorităților parteneriatului, ambele părți au convenit să prelungească valabilitatea acestora cu încă doi ani, până la sfârșitul anului 2020.

               În cadrul procesului de reînnoire a parteneriatului UE cu vecinătatea sudică, proces aflat în derulare și în urma adoptării cadrului financiar multianual 2021-2027 și a noului Instrument de vecinătate, cooperare pentru dezvoltare și cooperare internațională (IVCDCI), pregătirea și adoptarea unor noi documente comune actualizate cu țările din vecinătatea sudică, inclusiv cu Iordania, sunt prevăzute pentru 2021. În acest cadru și pentru a se evita un decalaj între expirarea priorităților parteneriatului UE-Iordania și adoptarea unora noi, este în interesul părților să extindă prioritățile actuale ale parteneriatului până la adoptarea unor noi priorități actualizate.

               4.Temei juridic

               4.1.Temeiul juridic procedural

               4.1.1.Principii

               Articolul 218 alineatul (9) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) prevede adoptarea unor decizii de stabilire „a pozițiilor care trebuie adoptate în numele Uniunii în cadrul unui organism creat printr-un acord, în cazul în care acest organism trebuie să adopte acte cu efecte juridice, cu excepția actelor care modifică sau completează cadrul instituțional al acordului”.

               Conceptul de „acte cu efecte juridice” include actele care au efecte juridice în temeiul normelor de drept internațional care reglementează organismul în cauză. Sunt de asemenea incluse și instrumentele care nu au un caracter obligatoriu în temeiul dreptului internațional, dar care „au vocația de a influența în mod decisiv conținutul reglementării adoptate de legiuitorul Uniunii”
                  1
               .

               4.1.2.Aplicarea la cazul în discuție

               Consiliul de asociere este un organism creat printr-un acord, și anume Acordul de asociere.

               Actul pe care Consiliul de asociere este invitat să îl adopte este un act cu efecte juridice. Actul avut în vedere este un act cu efecte juridice deoarece va extinde actualele priorități ale parteneriatului până când se vor adopta noi documente comune actualizate.

               Prin urmare, temeiul juridic procedural al deciziei propuse este articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               4.2.Temeiul juridic material

               4.2.1.Principii

               Temeiul juridic material al unei decizii adoptate în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE depinde în primul rând de obiectivul și de conținutul actului avut în vedere cu privire la care se adoptă o poziție în numele Uniunii. În cazul în care actul avut în vedere urmărește două obiective sau are două elemente, iar unul dintre aceste obiective sau elemente poate fi identificat ca fiind obiectivul sau elementul principal, iar celălalt obiectiv sau element are mai degrabă un caracter accesoriu, decizia adoptată în temeiul articolului 218 alineatul (9) din TFUE trebuie să se întemeieze pe un singur temei juridic material, respectiv cel impus de obiectivul sau de elementul principal sau predominant.

               4.2.2.Aplicarea la cazul în discuție

               Obiectivul principal și conținutul actului avut în vedere se referă la cooperarea cu o țară terță în cadrul unui acord de asociere și al politicii europene de vecinătate.

               Prin urmare, temeiul juridic material al deciziei propuse este articolul 217.

               4.3.Concluzie

               Temeiul juridic al deciziei propuse ar trebui să fie articolul 217, coroborat cu articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               5.Publicarea actului avut în vedere

               Întrucât Consiliul de asociere va modifica perioada de valabilitate a priorităților parteneriatului UE-Iordania, acesta ar trebui publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene după ce va fi adoptat.

               2021/0224 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Iordania până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 217 coroborat cu articolul 218 alineatul (9),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               întrucât:

               (1)Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte, a fost semnat la 24 noiembrie 1997 și a intrat în vigoare la 1 mai 2002
                  2
               .

               (2)Prioritățile parteneriatului UE-Iordania au fost adoptate de Consiliul de asociere în decembrie 2016
                  3
                și prelungite în 2018 până la sfârșitul anului 2020.
                  4

               (3)Într-un schimb de scrisori, cele două părți au convenit asupra menținerii valabilității priorităților parteneriatului UE-Iordania ca document de orientare pentru consolidarea parteneriatului, până la adoptarea unor noi documente comune actualizate.

               (4)În temeiul articolului 91 alineatul (1) din Acordul euro-mediteraneean, Consiliul de asociere poate lua decizii în scopul îndeplinirii obiectivelor acordului.

               (5)Consiliul de asociere urmează să adopte, prin procedură scrisă, o decizie privind prelungirea priorităților parteneriatului până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate.

               (6)Este oportun să se stabilească poziția care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii, în cadrul Consiliului de asociere, întrucât decizia va avea caracter obligatoriu pentru Uniune,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Poziția care urmează să fie luată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Iordania până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate, se întemeiază pe proiectul de decizie a Consiliului de asociere UE-Iordania atașat prezentei decizii.

               Articolul 2

               Prezenta decizie se adresează Comisiei.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                     Președintele

                     (1)

                        Hotărârea Curții de Justiție din 7 octombrie 2014, Germania/Consiliul, cauza C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, punctele 61 - 64.

                     (2)

                        Acordul euro-mediteraneean de stabilire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte, JO L 129, 15.5.2002, p 3.

                     (3)

                        Decizia nr. 1/2016 a Consiliului de asociere UE-Iordania din 19 decembrie 2016 convenind asupra priorităților parteneriatului UE-Iordania, JO L 355, 24.12.2016, p. 31.

                     (4)

                        Decizia nr. 1/2018 a Consiliului de asociere UE-Iordania din 12 decembrie 2018 de stabilire a prelungirii cu doi ani a priorităților parteneriatului UE-Iordania, JO L 8, 10.1.2019, p. 34.

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 16.7.2021
            COM(2021) 319 final
            ANEXĂ
            la
            Propunerea de DECIZIE A CONSILIULUI
            privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Consiliului de asociere instituit prin Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Hașemit al Iordaniei, pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea priorităților parteneriatului UE-Iordania până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate

               ANEXĂ

               DECIZIA NR. xx/2021 A CONSILIULUI DE ASOCIERE UE-IORDANIA

               din [zz/ll/aaa]

               de stabilire a prelungirii priorităților parteneriatului UE-Iordania

               CONSILIUL DE ASOCIERE UE-IORDANIA,

               având în vedere Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Iordania, pe de altă parte („Acordul euro-mediteraneean”),

               întrucât:

               (1)Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Iordania, pe de altă parte, a fost semnat la 24 noiembrie 1997 și a intrat în vigoare la 1 mai 2002.

               (2)Articolul 91 din Acordul euro-mediteraneean acordă Consiliului de asociere competența de a lua deciziile corespunzătoare, în scopul îndeplinirii obiectivelor acordului.

               (3)Articolul 101 din acord prevede că părțile trebuie să ia toate măsurile generale sau specifice necesare pentru îndeplinirea obligațiilor care le revin în conformitate cu acordul și să se asigure că obiectivele stabilite în acord sunt îndeplinite.

               (4)Prin Decizia nr. 1/2016 din 19 decembrie 2016, Consiliul de asociere a convenit asupra priorităților parteneriatului UE-Iordania pentru perioada 2016-2018, menite să le consolideze parteneriatul, cu scopul de a sprijini și consolida reziliența și stabilitatea Iordaniei, încercând, în același timp, să abordeze și impactul conflictului prelungit din Siria
                  1
               .

               (5)Prin Decizia nr. 1/2018 din 12 decembrie 2018, Consiliul de asociere a decis să prelungească valabilitatea priorităților parteneriatului UE-Iordania până la 31 decembrie 2020
                  2
               .

               (6)Într-un schimb de scrisori, cele două părți au convenit asupra menținerii valabilității priorităților parteneriatului UE-Iordania ca document de orientare pentru consolidarea parteneriatului, până la adoptarea unor noi documente comune actualizate.

               (7)Articolul 10 din Regulamentul de procedură al Consiliului de asociere prevede posibilitatea de a adopta decizii prin procedură scrisă între sesiuni, în cazul în care părțile convin astfel,

               DECIDE:

               Articolul 1

               Consiliul de asociere decide, prin procedură scrisă, că prioritățile parteneriatului UE-Iordania anexate la Decizia nr. 1/2016 din 19 decembrie 2016 se prelungesc până când UE și Iordania vor adopta noi documente comune actualizate.

               Articolul 2

               Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării.

               Adoptată la xx, [ziua luna anul].

                  Pentru Consiliul de asociere

                     (1)

                        Decizia nr. 1/2016 a Consiliului de asociere UE-Iordania din 19 decembrie 2016 convenind asupra priorităților parteneriatului UE-Iordania, JO L 355, 24.12.2016, p. 31.

                     (2)

                        Decizia nr. 1/2018 a Consiliului de asociere UE-Iordania din 12 decembrie 2018 de stabilire a prelungirii cu doi ani a priorităților parteneriatului UE-Iordania, JO L 8, 10.1.2019, p. 34.