				|

		52012PC0744

			Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență /* COM/2012/0744 final - 2012/0360 (COD) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL
PROPUNERII
1.1.        Contextul general
Prezenta propunere vizează modificarea
Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind
procedurile de insolvență („Regulamentul privind insolvența” sau
„regulamentul”).
Regulamentul privind insolvența
stabilește un cadru european pentru procedurile transfrontaliere de
insolvență. Regulamentul se aplică atunci când debitorul, fie
acesta persoană fizică sau juridică, are active sau creditori în
mai multe state membre. Regulamentul determină instanța care are
competența de a deschide proceduri de insolvență: procedurile
principale trebuie să fie deschise în statul membru în care se află
centrul intereselor principale (center of main interests - COMI) ale
debitorului și efectele acestor proceduri sunt recunoscute la nivelul UE.
Procedurile secundare pot fi deschise acolo unde debitorul are un sediu;
efectele acestor proceduri secundare se limitează la activele din statul
respectiv. Regulamentul conține, de asemenea, norme privind
legislația aplicabilă și anumite norme privind coordonarea
procedurilor principale și secundare de insolvență. Regulamentul
privind insolvența se aplică tuturor statelor membre, cu
excepția Danemarcei, care nu participă la cooperarea judiciară în
temeiul Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene.
Adoptat în mai 2000, Regulamentul privind
insolvența se aplică de la data de 31 mai 2002. La zece ani după intrarea sa în vigoare,
Comisia a analizat funcționarea sa în practică și consideră
că este necesară modificarea acestui instrument.
1.2.        Necesitatea unei revizuiri a
Regulamentului privind insolvența
Deși, în general, se consideră
că Regulamentul privind insolvența funcționează cu succes
în facilitarea procedurilor transfrontaliere de insolvență în cadrul
Uniunii Europene, consultarea părților interesate și studiile
juridice și empirice comandate de Comisie au evidențiat o serie de
probleme în aplicarea în practică a regulamentului. În plus, regulamentul nu reflectă suficient
prioritățile actuale ale UE și practicile naționale în ceea
ce privește legislația în materie de insolvență, în special
promovarea salvării întreprinderilor aflate în dificultate. În esență, evaluarea Regulamentului
privind insolvența a identificat cinci deficiențe principale:
·
domeniul de aplicare al regulamentului nu
acoperă procedurile naționale care prevăd restructurarea unei
societăți într-o etapă de pre-insolvență („proceduri
de pre-insolvență”) sau procedurile care mențin echipa de
conducere existentă („proceduri hibride”). Cu toate acestea, astfel de
proceduri au fost introduse recent în multe state membre[1] și
se consideră că acestea cresc șansele de restructurare cu succes
a întreprinderilor. În plus, mai multe proceduri de insolvență a
persoanelor fizice se află în prezent în afara domeniului de aplicare al
regulamentului;
·
există dificultăți în determinarea
statului membru care este competent să deschidă proceduri de
insolvență. Cu toate că există un sprijin larg în favoarea
acordării competenței de a deschide procedurile principale de
insolvență statului membru în care se află COMI ale debitorului,
au existat dificultăți în aplicarea în practică a conceptului.
Normele din regulament privind competența au fost criticate, de asemenea,
pentru că permit căutarea instanței celei mai favorabile („forum
shopping”) de către societăți și persoane fizice prin
deplasarea abuzivă a COMI;
·
de asemenea, au fost identificate probleme în ceea
ce privește procedurile secundare. Deschiderea procedurilor secundare
poate împiedica administrarea eficientă a patrimoniului debitorului.
Odată cu deschiderea procedurilor secundare, lichidatorul din cadrul
procedurilor principale nu mai deține controlul asupra activelor din alt
stat membru, ceea ce face ca vânzarea debitorului pe baza continuității
activității[2]
să fie mai dificilă. În plus, în prezent procedurile secundare
trebuie să fie proceduri de lichidare, fapt care constituie un obstacol
pentru restructurarea cu succes a unui debitor;
·
există probleme legate de normele privind
publicitatea procedurilor de insolvență și depunerea cererilor
de admitere a creanțelor. În prezent nu există o obligație de
publicare sau înregistrare a hotărârilor nici în statele membre în care se
deschide o procedură, nici în statele membre unde există un sediu. De
asemenea, nu există un registru european de insolvență care
să permită efectuarea de căutări în mai multe registre
naționale. Cu toate acestea, buna funcționare a procedurilor
transfrontaliere de insolvență se bazează în mare
măsură pe publicitatea hotărârilor relevante referitoare la o
procedură de insolvență. Judecătorii trebuie să
știe dacă s-au deschis deja proceduri în alt stat membru; creditorii
sau potențialii creditori trebuie să aibă cunoștință
de faptul că procedurile au început. În
plus, creditorii, în special micii creditori și IMM-urile, se
confruntă cu dificultăți și suportă costuri atunci
când depun cereri de admitere a creanțelor în temeiul Regulamentului
privind insolvența;
·
în cele din urmă, regulamentul nu conține
norme specifice care să reglementeze insolvența unui grup
multinațional de întreprinderi, deși un număr mare de cazuri
transfrontaliere de insolvență implică grupuri de
societăți. Premisa de bază a Regulamentului privind
insolvența este aceea că trebuie să se deschidă proceduri
separate pentru fiecare societate din cadrul grupului și că aceste
proceduri sunt complet independente una de cealaltă. Lipsa unor
dispoziții specifice privind insolvența unui grup diminuează
adesea perspectivele restructurării cu succes a grupului în ansamblul
său și poate duce la dezmembrarea acestuia.
Evaluarea detaliată a aplicării în
practică a regulamentului este prezentată în raportul Comisiei care
însoțește prezenta propunere. O analiză aprofundată a
problemelor pe care le ridică regulamentul în vigoare, precum și
impacturile diferitelor opțiuni avute în vedere pentru soluționarea
acestora pot fi găsite în evaluarea impactului efectuată de Comisie,
care însoțește, de asemenea, prezenta propunere.
Obiectivul global al revizuirii Regulamentului
privind insolvența este acela de a îmbunătăți
eficiența cadrului european pentru soluționarea cazurilor
transfrontaliere de insolvență în vederea asigurării unei bune
funcționări a pieței interne și a rezilienței acesteia
în momente de criză economică. Acest obiectiv are legătură
cu prioritățile politice actuale ale UE pentru a promova redresarea
economică și creșterea durabilă, o rată mai mare a
investițiilor și păstrarea locurilor de muncă, conform
celor prevăzute în Strategia Europa 2020. Revizuirea regulamentului va
contribui la asigurarea unei dezvoltări armonioase și la
supraviețuirea întreprinderilor, astfel cum s-a afirmat în „Small
Business Act”[3].
Revizuirea este, de asemenea, una dintre acțiunile-cheie enumerate în
Actul privind piața unică II[4].

2.           CONSULTARE ȘI EVALUAREA IMPACTULUI
Prezenta propunere a fost precedată de o
consultare a publicului interesat, a statelor membre, a altor instituții
și a experților cu privire la problemele pe care le ridică în
prezent regulamentul în vigoare și la posibilele soluții pentru
acestea. La 29 martie 2012, Comisia a lansat o consultare publică în urma
căreia au fost primite în total 134 de răspunsuri. De asemenea,
Comisia a luat în considerare rezultatele unui studiu extern referitor la evaluarea
aplicării Regulamentului privind insolvența, studiu efectuat de un
consorțiu de universități din Heidelberg și Viena. Date empirice cu privire la impactul diferitelor
opțiuni de reformă au fost colectate în cadrul unui alt studiu extern
realizat de un consorțiu alcătuit din GHK și Milieu. Ambele studii vor fi publicate împreună cu
prezenta propunere pe site-ul internet al DG JUSTIȚIE. În aprilie și octombrie 2012 au avut loc
două reuniuni cu experții naționali. În
plus, Comisia a instituit un grup format din experți din mediul privat
specializați în domeniul cazurilor transfrontaliere de
insolvență care s-a reunit de cinci ori în perioada mai-octombrie
2012 și a furnizat contribuții privind problemele, opțiunile
și redactarea regulamentului revizuit.
Punctele de vedere ale părților
interesate cu privire la principalele elemente ale reformei pot fi rezumate
după cum urmează:
·
în ceea ce privește extinderea domeniului de
aplicare al regulamentului, o majoritate semnificativă a considerat
că regulamentul ar trebui să acopere și procedurile de
pre-insolvență și procedurile hibride. Opiniile au fost
împărțite în ceea ce privește precizarea cu exactitate a
procedurilor care ar trebui să fie acoperite și, în special, cazurile
în care ar fi necesară supravegherea instanței. Majoritatea
respondenților au fost de acord că Regulamentul privind
insolvența ar trebui să se aplice persoanelor fizice și
lucrătorilor care desfășoară o activitate
independentă;
·
în ceea ce privește competența, trei
sferturi dintre respondenți au aprobat utilizarea conceptului COMI pentru
localizarea procedurilor principale. Cu toate acestea, majoritatea
respondenților au considerat că interpretarea de către
jurisprudență a termenului COMI a cauzat probleme practice. Aproape
jumătate dintre respondenți au prezentat probe privind cazuri de
deplasare abuzivă a COMI[5];

·
în ceea ce privește relația dintre
procedurile principale și cele secundare de insolvență, aproape
jumătate dintre respondenți au fost nemulțumiți de
coordonarea dintre acestea;
·
în ceea ce privește publicarea procedurilor,
trei sferturi dintre respondenți au fost de acord că lipsa unei
dispoziții privind publicarea obligatorie a hotărârii de deschidere a
procedurii de insolvență constituie o problemă. Aproape jumătate
dintre cei care și-au exprimat opinia au fost de părere că au
existat probleme la depunerea cererilor de admitere a creanțelor;
·
referitor la insolvența unui grup, aproape
jumătate dintre respondenți au considerat că Regulamentul
privind insolvența nu funcționează eficient în cazurile de insolvență
a membrilor unui grup multinațional de societăți.
Comisia a analizat costurile și
beneficiile principalelor aspecte ale reformei propuse în cadrul evaluării
sale de impact care însoțește prezenta propunere.
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII
3.1.        Rezumatul acțiunii propuse
 Elementele reformei propuse a Regulamentului privind insolvența pot fi rezumate după cum urmează: ·               domeniul de aplicare: propunerea extinde domeniul de aplicare al regulamentului prin revizuirea definiției procedurilor de insolvență pentru a include procedurile hibride și procedurile de pre-insolvență, precum și procedurile de descărcare de datorie și alte proceduri de insolvență pentru persoanele fizice care, în prezent, nu se încadrează în definiție;
 ·               competența: propunerea clarifică normele de competență și îmbunătățește cadrul procedural pentru determinarea competenței;
 ·               procedurile secundare: propunerea prevede o gestionare mai eficientă a procedurilor de insolvență, oferindu-se instanțelor posibilitatea de a refuza deschiderea procedurilor secundare dacă acestea nu sunt necesare pentru a proteja interesele creditorilor locali, eliminându-se cerința conform căreia procedurile secundare trebuie să fie proceduri de lichidare și îmbunătățindu-se cooperarea dintre procedurile principale și cele secundare, în special prin extinderea cerințelor în materie de cooperare la instanțele implicate; ·               publicitatea procedurilor și depunerea cererilor de admitere a creanțelor: propunerea impune statelor membre să publice hotărârile instanței competente în cazurile transfrontaliere de insolvență într-un registru electronic accesibil publicului și prevede interconectarea registrelor naționale de insolvență. De asemenea, aceasta introduce formulare-tip pentru depunerea cererilor de admitere a creanțelor;
 ·               grupurile de societăți: propunerea prevede o coordonare a procedurilor de insolvență referitoare la diferitele societăți care fac parte din același grup, prin obligarea lichidatorilor și a instanțelor implicate în diferitele proceduri principale să coopereze și să comunice reciproc; în plus, propunerea oferă lichidatorilor implicați în astfel de proceduri instrumentele procedurale necesare pentru a solicita o suspendare a celorlalte proceduri conexe și a propune un plan de salvare destinat membrilor grupului care face obiectul procedurilor de insolvență.
3.1.1.     Domeniul de aplicare al Regulamentului privind procedurile
de insolvență
Propunerea extinde domeniul de aplicare al
Regulamentului privind insolvența prin modificarea actualei definiții
a „procedurii de insolvență” de la articolul 1 alineatul (1). În această privință, se propune
extinderea domeniului de aplicare pentru a include procedurile care nu
implică un lichidator, dar în care activele și activitățile
debitorului fac obiectul controlului sau supravegherii efectuate de către
o instanță. Această modificare
ar permite inițierea unor proceduri în cazul în care debitorul rămâne
în posesia activelor sale și își gestionează activitatea
fără a se numi un lichidator pentru a beneficia de recunoașterea,
la nivelul UE, a efectelor procedurilor de insolvență generate de
regulament. De asemenea, aceasta ar permite ca
mai multe proceduri de insolvență vizând persoanele fizice să
facă obiectul regulamentului. În plus, se
propune să se facă o trimitere expresă la procedurile privind
ajustarea creanțelor și la scopul măsurilor de salvare pentru a
include, de asemenea, procedurile care permit debitorului să ajungă
la un acord cu creditorii săi într-o etapă de pre-insolvență. De asemenea, datorită modificărilor,
regulamentul s-ar alinia în mai mare măsură la abordarea
adoptată de modelul de lege propus de UNCITRAL privind insolvența
transfrontalieră[6].
Deși extinderea domeniului de aplicare al
regulamentului este importantă pentru a se asigura desfășurarea
eficientă a procedurilor de pre-insolvență și a
procedurilor hibride într-un context transfrontalier, acesta ar trebui să
nu includă procedurile de insolvență care sunt
confidențiale. Într-adevăr,
există o serie de proceduri naționale de pre-insolvență în
care debitorul intră în negocieri cu creditorii (anumiți creditori)
în vederea ajungerii la un acord privind refinanțarea sau reorganizarea
sa, însă această informație nu este făcută
publică. Aceste proceduri pot să
genereze un moratoriu al procedurilor individuale de executare sau să
împiedice creditorii să inițieze proceduri de insolvență
pentru o anumită perioadă, în scopul de a oferi debitorului o
oarecare „marjă” de acțiune. Deși
aceste proceduri pot avea un rol important în unele state membre, caracterul
lor contractual și confidențial ar îngreuna recunoașterea
efectelor lor la nivelul UE, din cauză că o instanță sau un
creditor dintr-un alt stat membru nu ar ști că astfel de proceduri
sunt în curs. Acest lucru nu împiedică
însă ca o astfel de procedură să facă ulterior obiectul
domeniului de aplicare al Regulamentului privind insolvența, din momentul
în care devine publică.
Prezenta propunere nu prevede modificarea
mecanismului existent conform căruia procedurile naționale de
insolvență care fac obiectul regulamentului sunt enumerate în anexa
A, iar statele membre decid notificarea unei anumitor proceduri de
insolvență în scopul includerii în anexa respectivă. Cu toate acestea, propunerea introduce o
procedură prin care Comisia analizează dacă o procedură
națională de insolvență notificată îndeplinește
efectiv condițiile prevăzute de definiția revizuită. Acest lucru va asigura că numai procedurile
care sunt conforme cu normele din regulament sunt enumerate în anexă.
3.1.2.     Competența de a deschide proceduri
de insolvență
Propunerea păstrează conceptul de
centru al intereselor principale (COMI), deoarece acesta asigură tratarea
cazului într-o jurisdicție cu care debitorul are o legătură
autentică, mai degrabă decât într-o jurisdicție aleasă de
fondatori. Abordarea COMI este, de asemenea,
în conformitate cu evoluțiile internaționale, deoarece a fost
aleasă de UNCITRAL ca standard jurisdicțional în modelul său de lege
privind insolvența transfrontalieră. Pentru
a oferi practicienilor în domeniul dreptului orientări în ceea ce
privește determinarea COMI, propunerea completează definiția
acestui concept; propunerea introduce, de
asemenea, o dispoziție privind determinarea centrului intereselor
principale ale persoanelor fizice. În plus, un
nou considerent clarifică circumstanțele în care se poate
răsturna prezumția conform căreia centrul intereselor principale
ale unei persoane juridice este locul în care se află sediul său
social; formularea acestui considerent este
preluată din hotărârea „Interedil” a Curții de Justiție a
Uniunii Europene[7].
Propunerea îmbunătățește,
de asemenea, cadrul procedural pentru determinarea instanței competente
să deschidă proceduri. Propunerea prevede ca instanța să
analizeze ex officio dacă este competentă înainte de
deschiderea procedurilor de insolvență și să precizeze în
hotărârea sa motivele pe care și-a întemeiat competența. În
plus, propunerea acordă tuturor creditorilor străini dreptul de a
contesta hotărârea de deschidere și asigură faptul că
acești creditori sunt informați cu privire la hotărârea de
deschidere, pentru a fi în măsură să își exercite în mod
efectiv drepturile. Aceste modificări au ca obiectiv asigurarea faptului
că procedurile sunt deschise numai dacă statul membru în cauză
are efectiv competență. Prin urmare, ar trebui să se reducă
numărul cazurilor de căutare a instanței celei mai favorabile
prin deplasarea abuzivă și lipsită de o bază reală a
COMI.
În al treilea rând, propunerea clarifică
faptul că instanțele care deschid procedurile de insolvență
au competență și în ceea ce privește acțiunile care
decurg în mod direct din procedurile de insolvență și sunt
strâns legate de acestea, cum ar fi acțiunile pauliene. Această
modificare codifică jurisprudența CJUE în hotărârea „DekoMarty”[8]. În cazul
în care o astfel de acțiune este conexă cu o altă acțiune
împotriva aceluiași pârât, întemeiată pe dreptul civil și
comercial general, propunerea oferă lichidatorului posibilitatea de a
introduce ambele acțiuni în instanțele din statul în care pârâtul
își are domiciliul, dacă aceste instanțe sunt competente în
temeiul Regulamentului (CE) nr. 44/2001 din 22 decembrie 2000 privind
competența judiciară, recunoașterea și executarea
hotărârilor în materie civilă și comercială[9] (astfel
cum a fost modificat). Această prevedere ar permite unui lichidator
să introducă în fața aceleiași instanțe, de exemplu, o
acțiune privind responsabilitatea unui administrator în temeiul dreptului
insolvenței și o acțiune împotriva aceluiași administrator
în temeiul normelor privind răspunderea civilă sau al dreptului
societăților comerciale.
3.1.3.     Procedurile secundare de
insolvență
Sunt propuse mai multe modificări menite
să îmbunătățească gestionarea eficientă a
patrimoniului debitorului în situațiile în care acesta din urmă are
un sediu în alt stat membru.
·
Instanța sesizată cu o cerere de
deschidere a unei proceduri secundare ar trebui să aibă
posibilitatea, dacă acest lucru este solicitat de lichidator în cadrul
procedurii principale, să refuze să deschidă sau să amâne
pronunțarea hotărârii dacă o astfel de deschidere nu ar fi
necesară pentru a proteja interesele creditorilor locali. Acesta ar putea
fi cazul, de exemplu, dacă un investitor a făcut o ofertă de
cumpărare a societății în perspectiva continuității
activității și oferta respectivă ar fi mai profitabilă
pentru creditorii locali decât lichidarea activelor societății.
Deschiderea procedurilor secundare ar trebui, de asemenea, să nu fie
necesară dacă lichidatorul din cadrul procedurii principale promite
creditorilor locali că vor fi tratați în cadrul procedurii principale
ca și când ar fi fost inițiată o procedură secundară
și că drepturile pe care le-ar fi avut într-un astfel de caz în ceea
ce privește determinarea și prioritatea creanțelor lor vor fi
respectate în distribuirea activelor. Practica unor astfel de „proceduri
secundare sintetice” a fost dezvoltată în mai multe cazuri
transfrontaliere de insolvență în care procedurile principale au fost
deschise în Regatul Unit (în special în cadrul procedurilor de insolvență
referitoare la Collins&Aikman, MG Rover și Nortel Networks).
Instanțele engleze au acceptat faptul că lichidatorii englezi aveau
dreptul de a distribui o parte din active în conformitate cu legislația
statului membru în care se afla sediul. Întrucât în prezent o astfel de
practică nu este posibilă în temeiul legislației multor state
membre, propunerea introduce o normă de drept material care să
permită lichidatorului să își ia față de creditorii
locali astfel de angajamente cu caracter obligatoriu în privința patrimoniului.

·
Modificarea propusă nu va afecta posibilitatea
ca lichidatorul să solicite deschiderea de proceduri secundare în cazul în
care acest lucru ar facilita administrarea cazurilor complexe, de exemplu în
cazul în care un număr semnificativ de angajați trebuie să fie
concediați în statul în care are sediul societatea în cauză. În
astfel de cazuri, inițierea procedurii locale și numirea unui
lichidator local pot fi în continuare utile pentru a se asigura gestionarea
eficace a patrimoniului debitorului.
·
Propunerea prevede obligația instanței
sesizate cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare de a audia
lichidatorul din procedura principală înainte de a pronunța o
hotărâre. Prin această modificare se dorește să se asigure
că instanța sesizată cu o cerere de deschidere a procedurii
secundare este pe deplin conștientă de orice posibilitate de salvare
sau de reorganizare analizată de lichidator și este în
măsură să evalueze corespunzător consecințele deschiderii
procedurii secundare. Această obligație este completată de
dreptul lichidatorului de a contesta hotărârea de deschidere a procedurii
secundare.
·
Propunerea elimină actuala obligație ca
procedura secundară să fie o procedură de lichidare. În cazul în
care se deschide o procedură secundară, instanța care
lansează această procedură poate alege dintr-o gamă
completă de acțiuni disponibile în temeiul legislației
naționale, inclusiv măsuri de restructurare. Prin această
modificare se asigură faptul că deschiderea unei proceduri secundare
nu înlătură în mod automat opțiunile de salvare sau de
restructurare a unui debitor în ansamblu. Această modificare nu ar trebui
să aducă atingere normelor privind recuperarea ajutorului de stat
și jurisprudenței Curții de Justiție a Uniunii Europene cu
privire la recuperarea ajutorului de la societățile comerciale
insolvabile[10].
·
În plus, propunerea
îmbunătățește coordonarea procedurilor principale și
secundare prin extinderea obligației de a coopera, care în prezent se
aplică numai lichidatorilor, la instanțele judecătorești
implicate în procedurile principale și secundare. În consecință,
instanțele vor fi obligate să coopereze și să comunice
între ele; în plus, lichidatorii vor trebui să coopereze și să
comunice cu instanța dintr-un alt stat membru implicat în proceduri.
Cooperarea dintre instanțe va îmbunătăți coordonarea
procedurilor principale și secundare și poate fi crucială în
special pentru a asigura succesul unei restructurări, de exemplu, în ceea
ce privește aprobarea unui protocol care stabilește un plan de salvare.
3.1.4.     Publicitatea procedurilor de
insolvență și depunerea cererilor de admitere a creanțelor
Propunerea prevede că anumite
informații minime referitoare la procedurile de insolvență
trebuie să fie publicate într-un registru electronic aflat la dispoziția
publicului, gratuit, pe internet. Această obligație vizează
deschiderea de către instanță a procedurii de
insolvență, data de deschidere și - pentru procedura
principală - data de închidere a procedurii, tipul procedurii, debitorul,
lichidatorul desemnat, hotărârea de deschidere a procedurii, precum
și hotărârea de numire a lichidatorului, în cazul în care sunt
diferite, și termenul-limită de depunere a cererilor de admitere a
creanțelor. Având în vedere diferențele dintre sistemele juridice
naționale în ceea ce privește publicarea procedurilor de
insolvență și nevoile diferite ale creditorilor, obligația
de a publica aceste informații se limitează la societățile
comerciale, la lucrătorii care desfășoară
activități independente și la profesioniștii independenți;
obligația nu cuprinde procedurile de insolvență referitoare la
consumatori. Propunerea prevede crearea unui sistem de interconectare a
registrelor electronice naționale care va fi accesat prin intermediul
portalului european e-justiție. Printr-un act de punere în aplicare,
Comisia va stabili criterii minime comune pentru căutarea în registre
și pentru obținerea de rezultate, care se vor baza pe
informațiile ce urmează să fie publicate în registrele de
insolvență. Interconectarea registrelor naționale va asigura
faptul că o instanță sesizată cu o cerere de deschidere a
unei proceduri de insolvență va putea stabili dacă au fost deja
deschise proceduri referitoare la același debitor în alt stat membru; de asemenea,
interconectarea registrelor va permite creditorilor să afle dacă au
fost deschise proceduri privind același debitor și, în caz afirmativ,
care sunt competențele lichidatorului, în cazul în care a fost desemnat un
lichidator. Pentru debitorii societăți comerciale, statele membre vor
putea să se bazeze pe obligațiile care decurg din Directiva
2012/17/UE din 13 iunie 2012 în ceea ce privește interconectarea
registrelor centrale, ale comerțului și ale societăților[11]. Cu
toate acestea, în sensul prezentului regulament, simpla informație că
a fost deschisă o procedură referitoare la un debitor este
insuficientă pentru coordonarea procedurilor transfrontaliere de
insolvență și pentru a permite creditorilor să își
exercite drepturile în cadrul unei astfel de proceduri.
Propunerea facilitează depunerea de
cereri de admitere a creanțelor de către creditorii străini, în
special de către creditorii mici și IMM-uri, în trei moduri: în
primul rând, propunerea prevede două formulare-tip care urmează
să fie introduse prin intermediul unui act de punere în aplicare, unul
pentru notificarea care trebuie trimisă creditorilor și celălalt
pentru depunerea cererilor de admitere a creanțelor. Aceste formulare-tip vor
fi disponibile în toate limbile oficiale ale Uniunii Europene, reducându-se
astfel costurile de traducere. În al doilea rând, propunerea oferă
creditorilor străini cel puțin de 45 de zile de la data
publicării în registru a notificării privind deschiderea procedurii
de insolvență pentru a depune cererile de admitere a creanțelor,
indiferent de termenele mai scurte aplicabile în temeiul legislației
naționale. De asemenea, creditorii vor trebui să fie informați
în cazul în care creanța este contestată și acestora trebuie
să li se ofere posibilitatea de a aduce dovezi suplimentare pentru
a-și susține pretenția. În cele din urmă, reprezentarea
legală nu este obligatorie pentru depunerea cererii de admitere a unei
creanțe la o instanță străină, reducându-se astfel
costurile pentru creditori.
3.1.5.     Insolvența
societăților care fac parte dintr-un grup
Propunerea creează un cadru legal
specific pentru insolvența societăților care fac parte dintr-un
grup, menținând în același timp abordarea care stă la baza
Regulamentului privind insolvența actualmente în vigoare, conform căreia
fiecare societate este tratată separat. Propunerea introduce
obligația de a coordona procedurile de insolvență referitoare la
diferitele societăți din același grup, prin instituirea în
sarcina lichidatorilor și a instanțelor implicate a obligației
de a coopera, în mod similar obligației de colaborare instituite în cadrul
procedurilor principale și secundare. O astfel de cooperare ar putea lua
forme diferite, în funcție de circumstanțele cazului. Lichidatorii ar
trebui, în special, să facă schimb de informații relevante
și să coopereze la elaborarea unui plan de salvare sau de
reorganizare în cazul în care acest lucru este oportun. Posibilitatea de a
coopera prin intermediul protocoalelor este menționată în mod
explicit pentru a confirma importanța practică a acestor instrumente
și pentru a promova în continuare utilizarea acestora. Instanțele ar
trebui să coopereze, în special, prin schimbul de informații, prin
coordonarea, după caz, a numirii lichidatorilor care să poată
coopera între ei, precum și prin aprobarea protocoalelor depuse de
către lichidatori.
În plus, propunerea oferă fiecărui
lichidator calitate procesuală cu privire celelalte societăți
membre ale aceluiași grup. În special, lichidatorul are dreptul de a fi
audiat în aceste alte proceduri, de a solicita suspendarea acestora și de
a propune un plan de reorganizare care să permită comitetului
creditorilor sau instanței să ia o hotărâre cu privire la
acesta. De asemenea, lichidatorul are dreptul de a participa la reuniunile
creditorilor. Aceste instrumente procedurale permit lichidatorului, care are
cel mai mare interes în restructurarea reușită a tuturor
societăților comerciale vizate, să își prezinte în mod
oficial planul de reorganizare în cadrul procedurilor referitoare la un membru
al grupului, chiar dacă lichidatorul din cadrul acestor proceduri nu
dorește să coopereze sau se opune planului.
Prin introducerea unor prevederi privind
coordonarea diferitelor proceduri referitoare la membrii aceluiași grup,
propunerea nu intenționează să înlăture practica
existentă în ceea ce privește grupurile de societăți cu un
grad ridicat de integrare, de a stabili că centrul intereselor principale
ale tuturor membrilor grupului se află în același loc și, în
consecință, de a deschide o procedură în cadrul unei singure
jurisdicții.
3.2.        Temei juridic
Prezenta propunere modifică Regulamentul
(CE) nr. 1346/2000, care avea ca temei juridic articolul 61 litera (c) și
articolul 67 alineatul (1) din Tratatul de instituire a Comunității
Europene. De la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, temeiul
juridic corespunzător este articolul 81 alineatul (2) literele (a), (c)
și (f) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.
Partea a treia titlul V din Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene nu este aplicabilă Danemarcei, în
temeiul Protocolului privind poziția Danemarcei, anexat la tratate. Titlul
V nu este aplicabil nici Regatului Unit, nici Irlandei, cu excepția
cazului în care aceste două țări hotărăsc contrariul,
în conformitate cu normele relevante ale Protocolului privind poziția
acestora cu privire la spațiul de libertate, securitate și
justiție. Cu toate acestea, în cazul în care o propunere a Comisiei
modifică un act existent și Regatul Unit sau Irlanda nu își
exercită dreptul de a opta pentru participarea la măsura de modificare,
Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, poate stabili că
neparticiparea țării respective la versiunea modificată a
măsurii existente face ca respectiva măsură să devină
inaplicabilă pentru alte state membre sau pentru Uniune, caz în care
perioada pentru a efectua notificarea este prelungită. Dacă, la
expirarea perioadei prelungite, țara respectivă nu a optat pentru
participare, măsura existentă nu mai este obligatorie pentru acea
țară și nu i se aplică.
3.3.        Subsidiaritate și
proporționalitate
Diversele elemente ale revizuirii
Regulamentului privind insolvența, subliniate anterior, respectă
cerințele în materie de subsidiaritate și proporționalitate. În
ceea ce privește subsidiaritatea, modificările propuse nu pot fi
realizate de către statele membre în mod individual, deoarece acestea
necesită modificarea normelor existente în Regulamentul privind
insolvența care vizează domeniul de aplicare, competența de a deschide
o procedură de insolvență, dispozițiile privind procedurile
secundare, publicarea hotărârilor și depunerea cererilor de admitere
a creanțelor. Modificarea Regulamentului privind insolvența
necesită – prin definiție – intervenția organului legislativ al
Uniunii. Deși registrele electronice de insolvență ar putea,
teoretic, să fie create de către statele membre în mod individual,
interconectarea acestor registre necesită o acțiune la nivelul
Uniunii. Prin urmare, obiectivele acțiunii propuse – de a permite
interconectarea registrelor de insolvență la nivelul UE – nu pot fi
realizate suficient de către statele membre, ci pot fi realizate mai bine
printr-o acțiune la nivelul Uniunii.
În ceea ce privește
proporționalitatea, conținutul și forma acțiunii propuse nu
depășesc ceea ce este necesar pentru a îndeplini obiectivele
tratatului. În plus, evaluarea impactului atașată la prezenta
propunere demonstrează faptul că beneficiile aduse de fiecare dintre
modificările propuse depășesc costurile acestora și că
acestea sunt, prin urmare, proporționale.
3.4.        Impactul asupra drepturilor
fundamentale
După cum se descrie în detaliu în
evaluarea impactului care însoțește prezenta propunere și în
conformitate cu strategia Uniunii pentru punerea în aplicare efectivă a
Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, toate elementele propunerii
de revizuire respectă drepturile prevăzute în Carta drepturilor
fundamentale. Modificările îmbunătățesc situația
persoanelor implicate în cazuri transfrontaliere de insolvență din
perspectiva dreptului de proprietate, a libertății de a
desfășura o activitate și a dreptului la muncă, a
libertății de circulație și de ședere, precum și
a dreptului la o cale de atac eficientă. Modificarea
propusă, de a crea registre de insolvență electronice accesibile
publicului, respectă dreptul de protecție a datelor cu caracter personal
într-un mod care este proporțional cu obiectivele, deoarece măsurile
vor fi instituite astfel încât să se asigure conformitatea cu Directiva
95/46/CE privind protecția datelor.
4.           IMPLICAȚII BUGETARE
Propunerea ar urma să aibă un impact
limitat asupra bugetului UE. Aplicația informatică de interconectare
a registrelor de insolvență a fost deja creată și va fi
găzduită pe portalul e-justiție. Implicațiile asupra
bugetului UE în perioada 2014-2020 vor consta doar din cheltuielile de
găzduire și de întreținere aferente aplicației informatice.
În total, aceste costuri s-ar ridica la 1 500
000 EUR pentru perioada 2014-2020 și ar fi acoperite prin pachetul
financiar al viitorului program „Justiție”[12].
2012/0360 (COD)
Propunere de
REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN
ŞI AL CONSILIULUI
de modificare a Regulamentului (CE) nr.
1346/2000 privind procedurile de insolvență
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act
legislativ către parlamentele naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic
și Social European[13],

hotărând în conformitate cu procedura
legislativă ordinară,
după consultarea Autorității
Europene pentru Protecția Datelor[14],
întrucât:
(1)       Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului[15] a
stabilit un cadru european pentru procedurile transfrontaliere de
insolvență. Acesta stabilește statul membru care are
competența de a deschide proceduri de insolvență, instituie
norme unitare privind legea aplicabilă și prevede recunoașterea
și executarea hotărârilor în materie de insolvență, precum
și coordonarea procedurilor principale și secundare de
insolvență.
(2)       În raportul Comisiei cu
privire la punerea în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 din 12
decembrie 2012[16]
se concluzionează că regulamentul funcționează, în general,
bine, dar că este de dorit să se îmbunătățească
punerea în practică a unora dintre dispozițiile acestuia în vederea
perfecționării administrării efective a procedurilor
transfrontaliere de insolvență.
(3)       Domeniul de aplicare al
Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 ar trebui să fie extins la procedurile
care promovează salvarea unui debitor viabil din punct de vedere economic
pentru a ajuta întreprinderile solide să supraviețuiască și
pentru a acorda o a doua șansă antreprenorilor. Domeniul de aplicare
ar trebui, în special, să cuprindă și procedurile care prevăd
restructurarea unui debitor într-o etapă de pre-insolvență sau
care mențin echipa de conducere existentă. Regulamentul ar trebui
să includă, de asemenea, acele proceduri de descărcare de
gestiune vizând consumatorii și persoanele ce desfășoară o
activitate independentă care nu îndeplinesc criteriile din actualul
instrument.
(4)       Normele privind
competența de a deschide proceduri de insolvență ar trebui
clarificate și cadrul procedural pentru stabilirea competenței ar
trebui îmbunătățit. De asemenea, ar trebui să existe o
prevedere expresă privind competența în ceea ce privește
acțiunile care decurg direct din procedurile de insolvență sau
sunt strâns legate de acestea.
(5)       În scopul de a
îmbunătăți eficacitatea procedurilor de insolvență în
cazul în care debitorul are un sediu într-un alt stat membru, ar trebui
eliminată cerința ca procedura secundară să fie o
procedură de lichidare. În plus, instanța ar trebui să aibă
posibilitatea să refuze deschiderea de proceduri secundare în cazul în
care acest lucru nu este necesar pentru protejarea intereselor creditorilor
locali. Coordonarea procedurilor principale cu cele secundare ar trebui
îmbunătățită, în special prin obligarea instanțelor
implicate să coopereze.
(6)       În vederea unei mai bune
informări a creditorilor și a instanțelor implicate și
pentru a preveni deschiderea de proceduri paralele de insolvență,
statele membre ar trebui să aibă obligația de a publica
informațiile relevante în cazurile transfrontaliere de
insolvență într-un registru electronic, accesibil publicului. Ar
trebui să se prevadă interconectarea registrelor de
insolvență și să fie introduse formulare-tip pentru
depunerea cererilor de admitere a creanțelor în vederea facilitării
sarcinii creditorilor străini și a reducerii costurile de traducere.
(7)       Ar trebui să existe
norme specifice privind coordonarea procedurilor care implică mai multe
societăți care fac parte din același grup. Lichidatorii și
instanțele implicate în diverse proceduri de insolvență ar
trebui să aibă obligația de a coopera și de a comunica
între ele. În plus, oricare dintre lichidatorii implicați ar trebui
să dispună de instrumente procedurale pentru a propune un plan de
salvare destinat societăților membre ale grupului care fac obiectul
unei proceduri de insolvență și pentru a solicita, în cazul în
care este necesar, o suspendare a procedurii de insolvență
referitoare la o altă societate decât cea pentru care a fost desemnat.
Definiția termenului „grup de societăți” ar trebui
înțeleasă ca fiind limitată la contextul insolvenței
și nu ar trebui să aibă nicio influență asupra
aspectelor legate de societate din perspectiva organizării grupului.
(8)       În scopul de a permite o
adaptare rapidă a regulamentului la modificările relevante din
legislația internă în materie de insolvență pe care statele
membre le-au notificat, ar trebui delegată Comisiei competența de a
adopta acte în conformitate cu articolul 290 din tratat, în ceea ce
privește modificarea anexelor. Organizarea de către Comisie a unor
consultări adecvate în cursul etapei pregătitoare, inclusiv la nivel
de experți, prezintă o importanță deosebită. Atunci
când pregătește și elaborează acte delegate, Comisia ar
trebui să asigure o transmitere simultană, în timp util și
adecvată a documentelor relevante către Parlamentul European și
Consiliu.
(9)       În vederea asigurării
unor condiții uniforme de punere în aplicare a Regulamentului (CE)
nr. 1346/2000, ar trebui conferite competențe de executare Comisiei.
Aceste competențe ar trebui exercitate în conformitate cu Regulamentul
(UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 16
februarie 2011 de stabilire a normelor și principiilor generale privind
mecanismele de control de către statele membre al exercitării
competențelor de executare de către Comisie[17].
(10)     Prin urmare, Regulamentul (CE)
nr. 1346/2000 ar trebui modificat în mod corespunzător.
(11)     Modificarea acestui regulament
ar trebui să se aplice fără a se aduce atingere normelor privind
recuperarea ajutorului de stat de la întreprinderile insolvabile, astfel cum
sunt interpretate de jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii
Europene (C-454/09 Comisia/Italia – „New Interline”). În cazul în care nu este
posibilă recuperarea completă a sumei ajutorului de stat întrucât
ordinul de recuperare se referă la o societate aflată în procedură
de insolvență, respectivele proceduri ar trebui să fie
întotdeauna proceduri de lichidare și să ducă la încetarea
definitivă a activităților beneficiarului și la lichidarea
activelor sale.
(12)     În conformitate cu articolele
1 și 2 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și a
Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și
justiție, care este anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană
și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, [Regatul Unit
și Irlanda și-au notificat dorința de a participa la adoptarea și
aplicarea prezentului regulament]/[fără a aduce atingere articolului
4 din protocol, Regatul Unit și Irlanda nu participă la adoptarea
prezentului regulament, care nu este obligatoriu pentru acestea și nu li
se aplică] .
(13)     În conformitate cu articolele
1 și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul
privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentului
regulament, care nu este obligatoriu pentru aceasta și nu i se
aplică.
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
Articolul 1
Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului
se modifică după cum urmează:
(1)
În considerentul (2), trimiterea la articolul 65 se
înlocuiește cu o trimitere la articolul 81.
(2)
În considerentele (3), (5), (8), (11), (12), (14)
și (21), termenul „Comunitate” se înlocuiește cu termenul „Uniune”.
(3)
Considerentul (4) se înlocuiește cu
următorul text:
„(4)   Pentru buna funcționare a pieței
interne, este necesar să se evite ca părțile să fie tentate
să transfere active sau proceduri judiciare dintr-un stat membru în altul,
în încercarea de a obține o situație juridică mai
favorabilă în detrimentul masei credale (forum shopping).”
(4)
Considerentul (6) se înlocuiește cu
următorul text:
„(6)   Prezentul regulament ar trebui să
includă dispoziții care să reglementeze competența de a
deschide proceduri de insolvență și proceduri care decurg direct
din procedurile de insolvență și sunt strâns legate de acestea.
Prezentul regulament ar trebui, de asemenea, să conțină
dispoziții privind recunoașterea și executarea hotărârilor
judecătorești pronunțate în cadrul acestor proceduri și
dispoziții privind legea aplicabilă procedurii de
insolvență. În plus, prezentul regulament ar trebui să
conțină norme privind coordonarea procedurilor de
insolvență care se referă la același debitor sau la mai
multe societăți care fac parte din același grup.”
(5)
Considerentul (7) se înlocuiește cu
următorul text:
„(7)   Procedurile privind lichidarea
societăților insolvabile sau a altor persoane juridice, tranzacțiile
judiciare, concordatele și procedurile similare, precum și
acțiunile legate de astfel de proceduri sunt excluse din domeniul de
aplicare al Regulamentului (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22
decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea
și executarea hotărârilor în materie civilă și
comercială[18].
Aceste proceduri ar trebui reglementate de prezentul regulament. Interpretarea
acestui regulament ar trebui, pe cât posibil, să evite lacunele de
reglementare între cele două instrumente.”
(6)
Considerentul (9) se înlocuiește cu
următorul text:
„(9)   Prezentul regulament ar trebui să se
aplice procedurilor de insolvență care îndeplinesc condițiile
stabilite în prezentul regulament, indiferent dacă debitorul este o
persoană fizică sau juridică, un comerciant sau o persoană
particulară. Aceste proceduri de insolvență sunt enumerate
exhaustiv în anexa A. Atunci când o procedură națională se
regăsește în anexa A, prezentul regulament ar trebui să se
aplice fără nicio examinare suplimentară efectuată de
către o instanță dintr-un alt stat membru privind îndeplinirea
condițiilor prevăzute în prezentul regulament. Procedurile de
insolvență referitoare la societățile de asigurare,
instituțiile de credit, societățile de investiții, în
măsura în care acestea sunt reglementate de Directiva 2001/24/CE a
Parlamentului European și a Consiliului din 4 aprilie 2001 privind
reorganizarea și lichidarea instituțiilor de credit[19] (astfel
cum a fost modificată) și organismele de plasament colectiv ar trebui
să fie excluse din domeniul de aplicare al prezentului regulament. Aceste
întreprinderi nu ar trebui să se încadreze în domeniul de aplicare al
prezentului regulament, deoarece acestea sunt supuse unui regim special și
autoritățile naționale de supraveghere au competențe ample
de intervenție. ”
(7)
Se introduce următorul considerent (9a):
„(9a)  Domeniul de aplicare al prezentului
regulament ar trebui extins la procedurile care promovează salvarea unui
debitor viabil din punct de vedere economic pentru a ajuta întreprinderile
solide să supraviețuiască și pentru a acorda o nouă
șansă antreprenorilor. Domeniul de aplicare ar trebui, în special,
să cuprindă și procedurile care prevăd restructurarea unui
debitor într-o etapă de pre-insolvență sau care mențin
echipa de conducere existentă, precum și acele proceduri de
descărcare de gestiune vizând consumatorii și persoanele care
desfășoară o activitate independentă. Întrucât aceste
proceduri nu implică în mod necesar numirea unui lichidator, ele ar trebui
să intre sub incidența prezentului regulament în cazul în care au loc
în cadrul controlului sau al supervizării unei instanțe
judecătorești. În acest context, termenul „control” ar trebui să
includă situațiile în care instanța intervine numai în urma unei
căi de atac introduse de un creditor sau de o parte interesată.”
(8)
Considerentul (10) se înlocuiește cu
următorul text:
„(10) Procedurile de insolvență nu
implică în mod necesar intervenția unei autorități
judiciare; termenul „instanță”, utilizat în prezentul regulament,
trebuie înțeles în sens larg și include o persoană sau un organ
abilitat de legislația națională să deschidă procedura
de insolvență. Pentru ca prezentul regulament să se aplice, ar
trebui ca procedurile (cuprinzând actele și formalitățile
prevăzute de lege) nu numai să se desfășoare conform
dispozițiilor prezentului regulament, ci și să fie recunoscute
oficial și să fie executorii în statul membru în care se deschide o
procedură de insolvență.”
(9)
Se introduce un nou considerent (12a):
„(12a) Înainte de a deschide o procedură de
insolvență, instanța competentă ar trebui să examineze
ex officio dacă centrul intereselor principale ale debitorului sau
sediul său sunt efectiv situate în jurisdicția sa. În cazul în care
circumstanțele cazului dau naștere la îndoieli cu privire la
competența instanței, aceasta ar trebui să solicite ca debitorul
să prezinte dovezi suplimentare pentru a-și susține
afirmațiile și, când este cazul, să dea creditorilor debitorului
posibilitatea de a-și prezenta punctele de vedere cu privire la competență.
În plus, creditorii ar trebui să dispună de o cale de atac
eficientă împotriva hotărârii de deschidere a unei proceduri de
insolvență.”
(10)
Considerentul (13) se elimină.
(11)
Se introduc următoarele considerente (13a)
și (13b):
„(13a) «Centrul intereselor principale» al unei
societăți sau al unei alte persoane juridice ar trebui prezumat a fi
sediul său social. Ar trebui să existe posibilitatea de a
răsturna această prezumție dacă administrația
centrală a societății este situată în alt stat membru decât
cel în care se află sediul social și, în urma unei evaluări
cuprinzătoare a tuturor factorilor relevanți, se stabilește,
într-un mod verificabil de către terți, că centrul real de
conducere și de supraveghere al societății și centrul de
gestionare a intereselor sale se află în acel alt stat membru.
Dimpotrivă, nu ar trebui să se poată răsturna
prezumția în cazul în care organismele responsabile de conducerea și
supravegherea unei societăți sunt situate în același loc ca
sediul social și deciziile de gestionare sunt luate în acest loc, într-un
mod verificabil de către terți.
(13b) Instanțele care deschid procedurile de
insolvență au competență și în ceea ce privește
acțiunile care decurg în mod direct din procedurile de
insolvență și sunt strâns legate de acestea, cum ar fi
acțiunile pauliene. În cazul în care o astfel de acțiune este
asociată cu o altă acțiune întemeiată pe dreptul civil
și comercial general, lichidatorul ar trebui să poată introduce
ambele acțiuni la instanțele de la domiciliul pârâtului, dacă
este de părere că este mai eficient să introducă
acțiunea la acest for. Această prevedere s-ar putea aplica, de
exemplu, dacă lichidatorul dorește să combine o acțiune în
răspundere împotriva administratorului întemeiată pe legislația
în materie de insolvență cu o acțiune întemeiată pe
legislația societăților comerciale sau pe legislația în
materie de răspundere civilă delictuală.”
(12)
Se introduc următoarele considerente (19a)
și (19b):
„(19a) Procedurile secundare pot, de asemenea,
să împiedice administrarea eficientă a patrimoniului. Prin urmare,
instanța care deschide procedura secundară ar trebui să fie în
măsură, la cererea lichidatorului, să amâne sau să refuze
deschiderea acestei proceduri dacă respectiva procedură nu este
necesară pentru protejarea intereselor creditorilor locali. Acest lucru ar
trebui să se întâmple, în special, dacă lichidatorul, printr-o
promisiune care grevează patrimoniul, este de acord să trateze
creditorii locali ca și când ar fi fost inițiată o
procedură secundară și să aplice normele de prioritate a
creanțelor din statul membru în care s-a solicitat deschiderea unei
proceduri secundare atunci când distribuie activele situate în statul membru
respectiv. Prezentul regulament ar trebui să confere lichidatorului
posibilitatea de a face astfel de promisiuni.
(19b) Pentru a asigura o protecție
efectivă a intereselor locale, lichidatorul din cadrul procedurii
principale nu ar trebui să fie în măsură să valorifice sau
să deplaseze în mod abuziv activele situate în statul membru în care se
află un sediu, în special, cu scopul de a eluda posibilitatea ca aceste
interese să fie efectiv satisfăcute în cazul în care, ulterior, se
deschide o procedură secundară.”
(13)
Considerentul (20) se înlocuiește cu
următorul text:
„(20) Procedurile principale și cele
secundare pot contribui la o valorificare eficientă a masei activelor
numai dacă toate aceste proceduri desfășurate în paralel sunt
coordonate. Principala condiție este ca lichidatorii și
instanțele implicate să coopereze îndeaproape, în special printr-un
schimb suficient de informații. Pentru a asigura rolul predominant al
procedurii principale, lichidatorului din cadrul acestei proceduri ar trebui
să i se ofere câteva posibilități de a interveni în procedura
secundară de insolvență care se desfășoară în
paralel cu cea principală. În special, lichidatorul ar trebui să fie
în măsură să propună un plan de restructurare sau un
concordat ori să solicite o suspendare a valorificării activelor în
procedura secundară de insolvență. În cadrul cooperării lor,
lichidatorii și instanțele ar trebui să ia în considerare cele
mai bune practici de cooperare transfrontalieră în cazuri de
insolvență, astfel cum se prevede în principiile și
orientările privind comunicarea și cooperarea adoptate de către
asociațiile europene și internaționale active în domeniul
legislației în materie de insolvență.”
(14)
Se introduc următoarele considerente (20a)
și (20b):
„(20a) Prezentul regulament ar trebui să
asigure administrarea eficientă a procedurilor de insolvență
referitoare la diferitele societăți care fac parte dintr-un grup. În
cazul în care au fost deschise proceduri de insolvență care
vizează mai multe societăți din cadrul aceluiași grup,
aceste proceduri ar trebui să fie coordonate în mod corespunzător.
Lichidatorii și instanțele implicate ar trebui, prin urmare, să
se supună aceleiași obligații de a coopera și de a
comunica, în mod similar lichidatorilor și instanțelor implicate în
cadrul procedurilor principale și secundare referitoare la același
debitor. În plus, un lichidator desemnat în cadrul procedurii referitoare la o
societate membră a unui grup ar trebui să aibă calitatea
procesuală care să îi permită să propună un plan de
salvare în cadrul procedurii privind o altă societate a aceluiași
grup în măsura în care un astfel de instrument este disponibil în temeiul
legislației naționale în materie de insolvență.
(20b) Introducerea de norme privind
insolvabilitatea grupurilor de societăți nu ar trebui să
limiteze la o singură jurisdicție posibilitatea unei instanțe de
a deschide o procedură de insolvență pentru mai multe
societăți aparținând aceluiași grup, în cazul în care
instanța constată că centrul intereselor principale ale acestor
societăți se află într-un singur stat membru. În astfel de
situații, instanța ar trebui, de asemenea, să poată să
numească, dacă este cazul, același lichidator în cadrul tuturor
procedurilor în cauză.”
(15)
Se introduce un nou considerent (21a):
„(21a) Este esențial ca acei creditori care
au reședința obișnuită, domiciliul sau sediul social în
Uniune să fie informați cu privire la deschiderea unei proceduri de
insolvență referitoare la activele debitorului lor. Pentru a asigura
o transmitere rapidă de informații către creditori, Regulamentul
(CE) nr. 1393/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 13
noiembrie 2007 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor
judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială[20] nu ar
trebui să se aplice în cazul în care prezentul regulament se referă
la obligația de a informa creditorii. Utilizarea de formulare-tip disponibile
în toate limbile oficiale ale Uniunii ar trebui să faciliteze sarcina
creditorilor de a depune cererile de admitere a creanțelor în cadrul
procedurilor deschise într-un alt stat membru.”
(16)
Considerentul (29) se înlocuiește cu
următorul text:
„(29) În interesul tranzacțiilor,
conținutul principal al hotărârii de deschidere a procedurii ar
trebui publicat într-un alt stat membru, la cererea lichidatorului. În cazul în
care există un sediu în statul membru în cauză, această
publicare ar trebui să fie obligatorie până când va fi pus în
practică sistemul de interconectare a registrelor de insolvență.
Însă în niciunul din aceste două cazuri publicarea nu constituie o
condiție prealabilă pentru recunoașterea procedurii deschise în
alt stat membru.”
(17)
Se introduce următorul considerent (29a):
„(29a)În vederea unei mai bune informări a
creditorilor și a instanțelor implicate și pentru a preveni
deschiderea de proceduri paralele de insolvență, statele membre ar
trebui să aibă obligația de a publica informațiile
relevante în cazurile transfrontaliere de insolvență într-un registru
electronic, accesibil publicului. Pentru a facilita accesul creditorilor
domiciliați în alt stat membru și al instanțelor cu sediul în
alt stat membru la aceste informații, prezentul regulament ar trebui
să prevadă interconectarea registrelor de insolvență.”
(18)
Considerentul (31) se înlocuiește cu
următorul text:
„(31) Prezentul regulament ar trebui să
includă anexe care să precizeze, în special, procedurile
naționale de insolvență care intră în domeniul de aplicare
al prezentului regulament. În scopul de a permite o adaptare rapidă a
regulamentului la modificările relevante din legislația în materie de
insolvență a statelor membre, Comisia ar trebui să fie
împuternicită să adopte modificări ale anexelor prin intermediul
unor acte delegate, în conformitate cu articolul 290 din Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene. Înainte de a adopta un act delegat de
modificare a listei procedurilor naționale prevăzute în anexe,
Comisia ar trebui să verifice dacă procedura notificată
îndeplinește sau nu criteriile prevăzute în prezentul regulament.
Atunci când pregătește și elaborează acte delegate, Comisia
ar trebui să asigure transmiterea simultană, promptă și
adecvată a documentelor relevante către Parlamentul European și
Consiliu.”
(19)
Se introduc următoarele considerente (31a),
(31b) și (31c):
„(31a) În vederea asigurării unor
condiții uniforme de punere în aplicare a Regulamentului (CE)
nr. 1346/2000, Comisiei ar trebui să i se confere competențe de
executare. Aceste competențe ar trebui exercitate în conformitate cu
Regulamentul (UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European și al Consiliului
din 16 februarie 2011 de stabilire a normelor și principiilor generale
privind mecanismele de control de către statele membre al exercitării
competențelor de executare de către Comisie[21].
(31b) Prezentul regulament respectă
drepturile fundamentale și principiile recunoscute de Carta drepturilor
fundamentale a Uniunii Europene. În special, prezentul regulament urmărește
să promoveze aplicarea articolelor 8, 17 și 47 privind, respectiv,
protecția datelor cu caracter personal, dreptul la proprietate și
dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil.
(31c) Directiva 95/46/CE a Parlamentului European
și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția
persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter
personal și libera circulație a acestor date[22] și
Regulamentul (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al
Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor
fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către
instituțiile și organele comunitare și privind libera
circulație a acestor date[23]
se aplică prelucrării datelor cu caracter personal în cadrul
prezentului regulament.”
(20)
În considerentele (32) și (33), cuvintele
„Tratatul de instituire a Comunității Europene” se înlocuiesc cu
„Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene”.
(21)
Articolele 1 și 2 se înlocuiesc cu
următorul text:
„Articolul 1
Domeniul de aplicare
1.           Prezentul regulament se aplică procedurilor judiciare
sau administrative colective, inclusiv procedurilor provizorii, care se
întemeiază pe o lege privind insolvența sau privind ajustarea
datoriilor și în cadrul cărora, în scopul salvării,
ajustării datoriilor, reorganizării sau lichidării
(a)
activele debitorului sunt indisponibilizate
integral sau parțial și este desemnat un lichidator, sau
(b)
activele și activitatea debitorului sunt
supuse controlului sau supravegherii de către o instanță.
Procedurile menționate la prezentul alineat
sunt enumerate în anexa A.
2.           Prezentul regulament nu se
aplică procedurilor de insolvență referitoare la:
(a)
întreprinderile de asigurare;
(b)
instituțiile de credit;
(c)
întreprinderile de investiții, în măsura
în care acestea sunt reglementate de Directiva 2001/24/CE, astfel cum a fost
modificată și
(d)
întreprinderile de plasament colectiv.
Articolul 2
Definiții
În sensul prezentului regulament:
(a)
„proceduri de insolvență” înseamnă
procedurile enumerate în anexa A;
(b)
„lichidator” înseamnă
(i)      orice persoană sau organ care are
funcția de a administra sau de a lichida activele debitorului care au fost
indisponibilizate sau de a supraveghea administrarea activității
acestuia. Aceste persoane și organe sunt enumerate în anexa C;
(ii)      în ipoteza în care nu se numește
un lichidator sau nu se transferă competențele debitorului către
un lichidator, debitorul aflat în posesia activelor.
(c)
„instanță” înseamnă, în toate
articolele cu excepția articolului 3b alineatul (2), organul judiciar sau
orice altă autoritate competentă dintr-un stat membru abilitată
să deschidă o procedură de insolvență, să
confirme o astfel de deschidere sau să ia decizii pe parcursul acestei
proceduri;
(d)
„hotărârea de a deschide procedura de
insolvență” include
(i)      hotărârea oricărei
instanțe de a deschide o procedură de insolvență sau de a
confirma deschiderea unei astfel de proceduri și
(ii)      hotărârea pronunțată de
o instanță de numire a unui lichidator provizoriu.
(e)
„momentul deschiderii procedurii” înseamnă momentul
de la care hotărârea de deschidere a procedurii își produce efectele,
indiferent dacă este o hotărâre definitivă sau nu;
(f)
„statul membru în care sunt situate activele”
înseamnă:
(i)      în cazul bunurilor corporale, statul
membru pe teritoriul căruia sunt situate bunurile;
(ii)      în cazul bunurilor și drepturilor
pe care proprietarul sau titularul trebuie să le înscrie într-un registru
public, statul membru sub a cărui autoritate este ținut registrul;
(iii)     în cazul acțiunilor nominative ale
societăților, statul membru pe teritoriul căruia își are
sediul social societatea care a emis acțiunile;
(iv)     în cazul instrumentelor financiare a
căror proprietate se dovedește printr-o înscriere într-un registru
sau într-un cont ținut de un intermediar sau în numele unui intermediar
(„titluri în formă dematerializată”), statul membru în care este
ținut registrul sau contul în care s-au făcut înscrierile;
(v)     în cazul numerarului deținut în
conturile unei instituții de credit, statul membru indicat în codul IBAN
al contului;
(vi)     în cazul creanțelor față
de terți, altele decât cele referitoare la activele menționate la
punctul (v), statul membru pe teritoriul căruia terțul debitor
își are centrul intereselor principale, stabilit conform articolului 3
alineatul (1);
(g)
„sediu” înseamnă orice un loc de derulare de
operațiuni unde debitorul exercită în mod netranzitoriu o activitate
economică cu mijloace umane și cu active;
(h)
„creditori locali” înseamnă creditorii ale
căror creanțe față de debitor s-au născut în urma unor
operațiuni derulate într-un sediu situat în alt stat membru decât cel în
care se află centrul intereselor principale ale debitorului;
(i)
„grup de societăți” înseamnă un
număr de societăți organizate ca societate-mamă și
filiale;
(j)
„societate-mamă” înseamnă o societate
care
(i)      deține majoritatea voturilor
acționarilor sau ale asociaților într-o altă societate
(„filială”) sau
(ii)      este acționar sau asociat al
filialei și are dreptul
(aa)    de a numi sau de a revoca majoritatea
membrilor organelor de administrație, de conducere sau de supraveghere ale
filialei sau
(bb)   de a exercita o influență
dominantă asupra filialei în temeiul unui contract încheiat cu respectiva
filială sau al unei prevederi din actul său constitutiv.”
(22)
La articolul 3, alineatele (1) și (3) se înlocuiesc
cu următorul text:
„(1)        Competența de a deschide
procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe
teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale
debitorului („proceduri principale”). Centrul intereselor principale este locul
în care debitorul își administrează în mod obișnuit interesele
și care este verificabil de către terți.
În cazul unei societăți comerciale sau
al unei persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi,
până la proba contrară, locul unde se află sediul social.
În cazul unei persoane care exercită o
activitate independentă sau o activitate profesională, centrul
intereselor principale este locul principal de desfășurare a
activității; în cazul oricărei alte persoane, centrul
intereselor principale este locul în care persoana își are
reședința obișnuită.
3.           În cazul în care a fost
deschisă o procedură de insolvență în conformitate cu
alineatul (1), orice procedură de insolvență deschisă
ulterior în conformitate cu alineatul (2) este o procedură secundară.
În acest caz, data relevantă pentru a evalua dacă debitorul
deține un sediu pe teritoriul unui alt stat membru este data deschiderii
procedurii principale.”
(23)
Se inserează articolele 3a și 3b
după cum urmează:
„Articolul
3a
Competența
în materie de acțiuni conexe
1.           Instanțele din statul membru pe teritoriul căruia a fost
deschisă o procedură de insolvență în conformitate cu
articolul 3 sunt competente pentru orice acțiune care decurge în mod
direct din procedurile de insolvență și este strâns legată
de acestea.
2.           Atunci când una dintre acțiunile menționate la alineatul (1)
se referă la o acțiune în materie civilă și
comercială, împotriva aceluiași pârât, lichidatorul poate aduce
ambele acțiuni în fața instanțelor din statul membru pe teritoriul
căruia este domiciliat pârâtul, sau, în cazul în care acțiunea este
introdusă împotriva mai multor pârâți, în fața instanțelor
din statul membru pe teritoriul căruia își are domiciliul oricare
dintre aceștia, cu condiția ca instanța sesizată să
fie competentă în conformitate cu normele din Regulamentul (CE) nr.
44/2001.
3.           În înțelesul prezentului articol, sunt
considerate conexe acele acțiuni care sunt atât de strâns legate între ele
încât este oportună instrumentarea și judecarea lor în același
timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri
ireconciliabile în cazul judecării lor în mod separat.
Articolul
3b
Verificarea
competenței; dreptul la revizuire judiciară
1.           Instanța sesizată cu o cerere de a deschide
proceduri de insolvență examinează ex officio dacă
are competență în temeiul articolului 3. Hotărârea de deschidere
a unei proceduri de insolvență precizează criteriile care
determină competența instanței și, în special, dacă
această competență se întemeiază pe articolul 3 alineatul
(1) sau alineatul (2).
2.           În cazul în care procedurile
de insolvență sunt deschise în conformitate cu dreptul intern, în
lipsa unei hotărâri pronunțate de o instanță, lichidatorul
desemnat în cadrul acestor proceduri examinează dacă statul membru în
care se desfășoară procedurile este competent în temeiul
articolului 3. În caz afirmativ, lichidatorul precizează criteriile care
determină competența și, în special, dacă această
competență se întemeiază pe articolul 3 alineatul (1) sau
alineatul (2).
3.           Orice creditor sau parte
interesată care își are reședința obișnuită,
domiciliul sau sediul social într-un stat membru, altul decât statul în care a
fost deschisă procedura, are dreptul de a contesta hotărârea de
deschidere a procedurii principale. Instanța care a deschis procedura
principală sau lichidatorul informează în timp util în
legătură cu hotărârea creditorii susmenționați,
dacă aceștia sunt cunoscuți, pentru a le da posibilitatea de a o
contesta.”
(24)
La articolul 4 alineatul (2), litera (m) se
înlocuiește cu următorul text:
„(m)   normele privind nulitatea, anularea sau
inopozabilitatea actelor juridice prejudiciabile masei credale.”
(25)
Se introduce următorul articol 6a:
„Articolul 6a
Acorduri de compensare bilaterală
Acordurile de compensare bilaterală
sunt reglementate exclusiv de legea aplicabilă
contractului pe care se întemeiază astfel de acorduri.”
(26)
Se introduce următorul articol 10a:
„Articolul 10a
Cerințe în materie de
aprobare în temeiul legislației locale
În cazul în care legislația statului membru
care reglementează efectele procedurii de insolvență asupra
contractelor menționate la articolele 8 și 10 prevede că un
contract nu poate fi reziliat sau modificat decât cu aprobarea instanței
care a deschis procedura de insolvență, dar nu a fost deschisă o
procedură de insolvență în acest stat membru, instanța care
a deschis procedura de insolvență are competența de a aproba
rezilierea sau modificarea acestor contracte.”
(27)
Articolul 15 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 15
Efectele procedurii de
insolvență asupra acțiunilor în justiție sau asupra
procedurilor de arbitraj în desfășurare
Efectele procedurii de insolvență
asupra unei acțiuni în justiție sau asupra unei proceduri de arbitraj
în desfășurare având ca obiect un activ sau un drept indisponibilizat
al debitorului sunt reglementate exclusiv de legea statului membru în care
această acțiune se derulează sau în care se
desfășoară procedurile de arbitraj.”
(28)
Articolul 18 se modifică după cum
urmează:
(a)
Articolul 18 alineatul (1) se înlocuiește cu
următorul text:
1.           „Lichidatorul desemnat de o instanță
competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) poate exercita pe
teritoriul unui alt stat membru toate atribuțiile conferite de legea
statului unde s-a deschis procedura, atât timp cât nu a fost deschisă o altă
procedură de insolvență sau nu a fost adoptată o
măsură de conservare contrară, ca urmare a unei cereri de
deschidere a unei proceduri de insolvență în statul respectiv. Sub
rezerva articolelor 5 și 7, acesta poate, în special, să deplaseze
activele debitorului în afara teritoriului statului membru pe care acestea se
află. Lichidatorul poate, de asemenea, să se angajeze ca drepturile
de distribuire și de prioritate pe care creditorii locali le-ar fi avut
dacă ar fi fost deschise proceduri secundare să fie respectate în
procedura principală. Un astfel de angajament respectă
condițiile de formă, dacă este cazul, ale statului unde s-a
deschis procedura principală și este executoriu și opozabil
față de patrimoniu.”
(b)
La alineatul (3), ultima teză se
înlocuiește cu următorul text:
„Aceste atribuții nu pot include măsuri
coercitive, decât dacă sunt dispuse de către o instanță,
sau dreptul de a pronunța o hotărâre într-o acțiune în
justiție sau un litigiu.”
(29)
Se introduc următoarele articole 20a, 20b, 20c
și 20d:
„Articolul 20a
Instituirea registrelor de
insolvență
Statele membre instituie și mențin pe
teritoriul lor unul sau mai multe registre în care sunt puse la dispoziția
publicului, pe internet, în mod gratuit, următoarele informații
(registre de insolvență”):
(a)
data deschiderii procedurii de
insolvență;
(b)
instanța care a deschis procedura de
insolvență și numărul de referință al cauzei,
dacă există;
(c)
tipul procedurii de insolvență deschise;
(d)
numele și adresa debitorului;
(e)
numele și adresa lichidatorului desemnat în
cadrul procedurii, dacă s-a desemnat un lichidator;
(f)
termenul de depunere a cererilor de admitere a
creanțelor;
(g)
hotărârea de deschidere a unei proceduri de
insolvență;
(h)
hotărârea de numire a lichidatorului, în cazul
în care este diferită de hotărârea menționată la litera (g)
din prezentul alineat;
(i)
data de închidere a procedurii principale.
Articolul 20b
Interconectarea registrelor
de insolvență
1.           Printr-un act de punere în aplicare, Comisia instituie un
sistem descentralizat de interconectare a registrelor de insolvență.
Acest sistem se compune din registrele de insolvență și portalul
european e-justiție care servește ca punct central de acces public
electronic la informațiile din sistem. Pentru a pune la dispoziție
informațiile menționate la articolul 20a, sistemul oferă un
serviciu de căutare în toate limbile oficiale ale Uniunii.
2.           Printr-un act de punere în
aplicare, în conformitate cu procedura menționată în articolul 45b
alineatul (3), Comisia adoptă până la data de … [36 de luni de la
data intrării în vigoare a prezentului regulament]:
–
specificațiile tehnice care definesc metodele
de comunicare și de schimb de informații, prin mijloace electronice,
pe baza specificațiilor interfeței stabilite pentru sistemul de
interconectare a registrelor de insolvență;
–
măsurile tehnice de asigurare a standardelor
minime de securitate din domeniul tehnologiei informației pentru
comunicarea și distribuirea informațiilor în cadrul sistemului de
interconectare a registrelor de insolvență;
–
criteriile minime pentru funcția de
căutare propusă prin portalul european e-justiție pe baza
informațiilor prevăzute la articolul 20a;
–
criteriile minime de prezentare a rezultatelor unor
astfel de căutări, pe baza informațiilor prevăzute la
articolul 20a;
–
modalitățile și condițiile tehnice
prin care serviciile furnizate de sistemul de interconectare sunt puse la
dispoziție și
–
un glosar cu explicații de bază privind
procedurile naționale de insolvență enumerate în anexa A.
Articolul 20c
Costurile instituirii și
interconectării registrelor de insolvență
1.           Stabilirea și dezvoltarea viitoare a sistemul de
interconectare a registrelor de insolvență se finanțează de
la bugetul general al Uniunii.
2.           Fiecare stat membru
suportă costurile de ajustare a registrului propriu de
insolvență în vederea interoperabilității acestuia cu
portalul european e-justiție, precum și costurile de administrare, de
gestionare și de întreținere a registrului respectiv.
Articolul 20d
Înregistrarea procedurilor de
insolvență
În cazul în care se deschide o procedură principală
sau secundară care vizează o societate sau o persoană
juridică ori o persoană fizică ce exercită o activitate
independentă ori o activitate profesională, instanța care a
deschis procedura de insolvență se asigură că
informațiile menționate la articolul 20a sunt publicate imediat în
registrul de insolvență al statului în care s-a deschis procedura.”
(30)
Articolele 21 și 22 se înlocuiesc cu
următorul text:
„Articolul 21
Publicarea în alt stat membru
1.           Până la instituirea sistemului de interconectare a
registrelor de insolvență menționat la articolul 20b,
lichidatorul solicită ca notificarea hotărârii de deschidere a
procedurii de insolvență și, după caz, hotărârea prin
care a fost desemnat să fie publicate în orice alt stat membru în care
își are un sediu debitorul, în conformitate cu procedurile de publicitate
în vigoare în acel stat. Prin această măsură de publicare se
indică lichidatorul desemnat și se precizează dacă norma de
competență aplicată este cea prevăzută la articolul 3
alineatul (1) sau alineatul (2).
2.           Lichidatorul poate solicita
ca informațiile menționate la primul paragraf din prezentul articol
să fie publicate în orice alt stat membru în cazul în care activele sau
creditorii debitorului se află în acel stat, în conformitate cu procedura
în vigoare în acel stat.”
(31)
Articolul 22 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 22
Înscrierea în registrele
publice din alt stat membru
Până la instituirea sistemului de
interconectare a registrelor de insolvență menționat la
articolul 20b, lichidatorul solicită publicarea hotărârilor
menționate la articolul 21 în registrul cadastral, registrul
comerțului sau în orice alt registru public din orice alt stat membru în
care își are un sediu debitorul și acest sediu a fost înscris într-un
registru public al statului membru respectiv. Lichidatorul poate solicita o
astfel de publicare într-un alt stat membru.”
(32)
Articolul 25 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 25
Recunoașterea și
caracterul executoriu al altor hotărâri
1.           Hotărârile cu privire la desfășurarea
și închiderea unei proceduri de insolvență pronunțate de o
instanță a cărei hotărâre de deschidere a procedurii este
recunoscută în temeiul articolului 16, precum și concordatele aprobate
de o atare instanță sunt, de asemenea, recunoscute fără îndeplinirea
niciunei alte formalități. Aceste hotărâri sunt executate în
conformitate cu articolele 32-56, cu excepția articolului 34 alineatul (2)
din Regulamentul (CE) nr. 44/2001.
Primul paragraf se aplică și
hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de
insolvență și care au o strânsă legătură cu
aceasta, chiar dacă au fost pronunțate de o altă
instanță.
Primul paragraf se aplică și
hotărârilor referitoare la măsurile de conservare adoptate ulterior
cererii de deschidere a procedurii de insolvență sau în
legătură cu aceasta.
2.           Recunoașterea și
executarea altor hotărâri decât cele menționate la alineatul (1) sunt
reglementate de regulamentul menționat la alineatul (1), cu condiția
ca acest regulament să fie aplicabil.”
(33)
Articolul 27 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 27
Deschiderea procedurii
În cazul în care procedura principală a fost
deschisă de o instanță dintr-un stat membru și
recunoscută în alt stat membru, o instanță din alt stat membru,
competentă în temeiul articolului 3 alineatul (2), poate deschide
proceduri secundare de insolvență în conformitate cu
dispozițiile prevăzute în prezentul capitol. Efectele procedurilor
secundare se limitează la activele debitorului situate pe teritoriul
statului membru unde au fost deschise aceste proceduri.”
(34)
Se introduce următorul articol 29a:
„Articolul 29a
Hotărârea de a deschide
o procedură secundară
1.           Instanța sesizată cu o cerere de a deschide o
procedură secundară notifică acest lucru de îndată
lichidatorului din cadrul procedurii principale și îi oferă
posibilitatea de a fi audiat cu privire la cerere.
2.           La cererea lichidatorului din
procedura principală, instanța menționată la alineatul (1)
amână pronunțarea hotărârii de deschidere sau refuză
deschiderea procedurii secundare dacă această procedură nu este
necesară pentru a proteja interesele creditorilor locali, în special,
atunci când lichidatorul din procedura principală a oferit angajamentul
menționat la articolul 18 alineatul (1) și respectă condițiile
acestuia.
3.           Atunci când decide dacă
deschide sau nu o procedură secundară, instanța
menționată la alineatul (1) deschide procedura cea mai adecvată
în temeiul legislației naționale, ținând seama de interesele
creditorilor locali, indiferent dacă sunt îndeplinite condițiile
referitoare la solvabilitatea debitorului.
4.           Lichidatorului din procedura
principală i se notifică hotărârea de a deschide procedura
secundară și acesta are dreptul de a contesta hotărârea.”
(35)
Articolul 31 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 31
Cooperarea și
comunicarea între lichidatori
1.           Lichidatorul din cadrul procedurii principale și
lichidatorii din cadrul procedurilor secundare cooperează în măsura
în care o astfel de cooperare nu este incompatibilă cu normele aplicabile
fiecărei proceduri. O astfel de cooperare poate lua forma unor acorduri
sau protocoale.
2.           În special, lichidatorii:
(a)
își comunică reciproc, fără
întârziere, orice informații care ar putea fi relevante pentru
cealaltă procedură, în special orice progres înregistrat în depunerea
și verificarea cererilor de admitere a creanțelor și toate
măsurile care vizează salvarea sau restructurarea debitorului ori
încheierea procedurilor, cu condiția să se ia măsuri adecvate
pentru protejarea informațiilor confidențiale;
(b)
analizează posibilitatea restructurării
debitorului și, în cazul în care există această posibilitate,
coordonează elaborarea și punerea în aplicare a unui plan de
restructurare;
(c)
coordonează administrarea valorificării
sau utilizării activelor și a activității debitorului;
lichidatorul din cadrul procedurii secundare este obligat să permită,
în timp util, lichidatorului din cadrul procedurii principale să își
prezinte propunerile referitoare la valorificarea sau utilizarea bunurilor din
procedura secundară.”
(36)
Se introduc următoarele articole 31a și
31b:
„Articolul 31a
Cooperarea și
comunicarea între instanțe
1.           În scopul de a facilita coordonarea procedurilor
principale și secundare de insolvență care vizează
același debitor, instanța care are pe rol o cerere de deschidere a
unei proceduri de insolvență sau care a deschis o astfel de
procedură cooperează cu orice altă instanță care are
pe rol o procedură de insolvență sau care a deschis o astfel de
procedură, în măsura în care cooperarea nu este incompatibilă cu
normele aplicabile fiecărei proceduri. În acest scop, instanțele pot,
după caz, să numească o persoană sau un organism care
să acționeze în conformitate cu instrucțiunile acestora.
2.           Instanțele
menționate la alineatul (1) pot să comunice direct sau să
își solicite informații ori asistență în mod direct cu
condiția ca această comunicare să fie gratuită și
să respecte drepturile procedurale ale părților și
confidențialitatea informațiilor.
3.           Cooperarea se poate realiza
prin orice mijloace corespunzătoare, inclusiv prin:
(a)
comunicarea de informații prin orice mijloc
considerat adecvat de către instanță;
(b)
coordonarea administrării și
supravegherii activelor și a activității debitorului;
(c)
coordonarea desfășurării
ședințelor de judecată;
(d)
coordonarea aprobării protocoalelor.
Articolul 31b
Cooperarea și
comunicarea între lichidatori și instanțe
1.           În scopul de a facilita coordonarea procedurilor
principale și secundare de insolvență deschise cu privire la
același debitor,
(e)
lichidatorul din acțiunea principală
cooperează și comunică cu orice instanță care are pe
rol o cerere de o cerere de deschidere a unei proceduri secundare sau care a
deschis o astfel de procedură și
(f)
lichidatorul din procedura secundară sau
teritorială de insolvență cooperează și comunică
cu instanța care are pe rol o cerere de a deschide o procedură
principală sau care a deschis o astfel de procedură.
2.           Cooperarea
menționată la alineatul (1) se realizează prin orice mijloc
adecvat, inclusiv prin mijloacele prevăzute la articolul 31a alineatul
(3), în măsura în care acestea nu sunt incompatibile cu normele aplicabile
fiecărei proceduri.”
(37)
Articolul 33 se modifică după cum
urmează:
(a)
Titlul se înlocuiește cu următorul text:
„Suspendarea
procedurii”
(b)
La alineatele (1) și (2), expresiile
„operațiunile de lichidare”, „lichidării” și „operațiunilor
de lichidare” se înlocuiesc cu expresiile „procedura”, procedurii” și
„procedurilor”.
(38)
Articolul 34 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 34
Închiderea procedurii
principale sau secundare de insolvență
1.           Închiderea procedurii principale nu împiedică
continuarea unei proceduri secundare care este încă în
desfășurare la acel moment.
2.           Dacă o procedură
secundară care vizează o persoană juridică a fost
deschisă în statul membru în care se află sediul social al acesteia,
iar închiderea procedurii respective antrenează dizolvarea persoanei
juridice, acest lucru nu împiedică continuarea procedurii principale care
a fost deschisă într-un alt stat membru.”
(39)
La articolul 35, termenul „lichidarea” se
înlocuiește cu termenul „valorificarea”.
(40)
Articolul 37 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 37
Transformarea procedurii
anterioare
Lichidatorul din procedura principală poate
solicita instanței din statul membru în care a fost deschisă o
procedură secundară să ordone transformarea procedurii secundare
în alt tip de procedură de insolvență disponibilă în
conformitate cu legislația statului membru respectiv.”
(41)
Articolul 39 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 39
Dreptul de a depune cereri de
admitere a creanțelor
Orice creditor care își are
reședința obișnuită, domiciliul sau sediul social într-un
alt stat membru decât statul în care s-a deschis procedura, inclusiv
autoritățile fiscale și autoritățile de securitate
socială din statele membre („creditor străin”), are dreptul de a depune
o cerere de admitere a creanței în cadrul procedurii de
insolvență, prin orice mijloc de comunicare, inclusiv mijloace
electronice, care este acceptat de legea statului în care s-a deschis
procedura. Reprezentarea de către un avocat sau de un alt practician în
domeniul dreptului nu este obligatorie pentru depunerea cererilor de admitere a
creanțelor.”
(42)
Articolul 40 se modifică după cum
urmează:
(a)
La alineatul (2) se adaugă următoarea
teză:
„Notificarea include și o copie a
formularului-tip de cerere menționat la articolul 41 sau un link
către site-ul internet unde este publicat acest formular.”
(b)
Se introduce următorul alineat (3):
„(3)        Informațiile
menționate la prezentul articol se furnizează prin intermediul
formularului tip de notificare care urmează să fie stabilit în
conformitate cu procedura de consultare menționată la articolul 45b
alineatul (4) și publicat pe portalul european e-justiție până
la ... [24 de luni de la intrarea în vigoare a regulamentului]. Formularul se
intitulează „Notificare privind procedura de insolvență”,
denumire existentă în toate limbile oficiale ale Uniunii. Formularul se
transmite în limba oficială sau într-una dintre limbile oficiale ale
statului în care s-a deschis procedura de insolvență sau într-o
altă limbă pe care statul membru respectiv o acceptă, în
conformitate cu articolul 41 alineatul (3), în cazul în care se poate presupune
că această limbă este mai ușor de înțeles pentru
creditorii străini.”
(43)
Articolul 41 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 41
Procedura de depunere a
cererilor de admitere a creanțelor
1.           Orice creditor străin cunoscut își depune
cererea de admitere a creanței utilizând formularul-tip care urmează
să fie stabilit în conformitate cu procedura de consultare
menționată la articolul 45b alineatul (4) și publicat pe
portalul european e-justiție, până la [24 de luni de la intrarea în
vigoare a regulamentului]. Formularul se intitulează „Depunerea cererilor
de admitere a creanțelor”, denumire existentă în toate limbile
oficiale ale Uniunii.
2.           În formularul-tip de cerere,
creditorul menționat la alineatul (1) indică:
(a)
numele și adresa creditorului;
(b)
natura creanței;
(c)
valoarea creanței, precum și data la care
s-a născut creanța;
(d)
dacă revendică statutul de creditor
preferențial;
(e)
dacă susține că există o
garanție reală sau o rezervă a dreptului de proprietate în ceea
ce privește creanța și, în caz afirmativ, care sunt activele
acoperite de garanția invocată și
(f)
dacă se solicită o compensare și
dacă din suma solicitată s-a scăzut compensarea.
Formulatul-tip de cerere este însoțit de
copii ale documentelor justificative, în cazul în care există.
3.           Cererile pot fi depuse în
orice limbă oficială a Uniunii Europene. Creditorului i se poate cere
să furnizeze o traducere în limba oficială sau într-una dintre limbile
oficiale ale statului în care s-a deschis procedura de insolvență sau
într-o altă limbă pe care statul membru respectiv o acceptă.
Fiecare stat membru trebuie să indice cel puțin una dintre limbile
oficiale ale Uniunii Europene, alta decât cea proprie, pe care o acceptă
pentru depunerea cererilor.
4.           Cererile se depun în termenul
prevăzut de legea statului în care s-a deschis procedura de
insolvență. În cazul unui creditor străin, termenul respectiv nu
va fi mai scurt de 45 de zile de la data publicării hotărârii de
deschidere a procedurii în registrul de insolvență din statul în care
s-a deschis procedura.
5.           Atunci când lichidatorul
contestă o cerere depusă în conformitate cu prezentul articol, acesta
acordă creditorului posibilitatea de a furniza dovezi suplimentare privind
existența și cuantumul creanței.”
(44)
Articolul 42 se elimină.
(45)
Se introduce următorul capitol IVa:
„CAPITOLUL IVa
INSOLVENȚA SOCIETĂȚILOR CARE FAC PARTE DINTR-UN GRUP
Articolul 42a
Obligația de cooperare
și de comunicare între lichidatori
1.           În cazul în care procedura de insolvență se
referă la două sau mai multe societăți care fac parte
dintr-un grup, lichidatorul desemnat în cadrul procedurii care vizează una
dintre societățile grupului cooperează cu lichidatorul desemnat
în cadrul procedurii care vizează o altă societate din același
grup, în măsura în care o astfel de cooperare este oportună pentru a
facilita administrarea eficace a procedurii, nu este incompatibilă cu
normele aplicabile unor astfel de proceduri și nu antrenează niciun
conflict de interese. Această cooperare poate lua forma unor acorduri sau
protocoale.
2.           În exercitarea
cooperării menționate la alineatul (1), lichidatorii:
(a)
își comunică reciproc, fără
întârziere, orice informații care ar putea fi relevante pentru cealaltă
procedură, cu condiția să se ia măsuri adecvate pentru
protejarea informațiilor confidențiale;
(b)
analizează posibilitatea restructurării
grupului și, în cazul în care există această posibilitate,
coordonează propunerea și negocierea unui plan coordonat de
restructurare;
(c)
coordonează administrarea și
supravegherea activității societăților care fac parte din
grup și care sunt vizate de procedura de insolvență.
Lichidatorii pot conveni să acorde
atribuții suplimentare lichidatorului desemnat în cadrul uneia dintre
proceduri în cazul în care un astfel de acord este permis de normele aplicabile
fiecărei proceduri.
Articolul 42b
Comunicarea și
cooperarea între instanțe
1.           În cazul în care procedurile de insolvență se
referă la două sau mai multe societăți care fac parte
dintr-un grup, instanța care are pe rol o cerere de deschidere a unei
proceduri ce vizează una dintre societățile grupului sau care a
deschis o astfel de procedură cooperează cu orice altă
instanță care are pe rol o cerere de deschidere a procedurii ce
vizează o altă societate a aceluiași grup sau care a deschis o
astfel de procedură, în măsura în care cooperarea este oportună
pentru a facilita administrarea eficace a procedurii și nu este
incompatibilă cu normele care se aplică acestor proceduri. În acest
scop, instanțele pot, după caz, să numească o persoană
sau un organism care să acționeze în conformitate cu
instrucțiunile acestora.
2.           Instanțele
menționate la alineatul (1) pot să comunice direct sau să
își solicite informații ori asistență în mod direct.
3.           Cooperarea are loc prin orice
mijloc adecvat, inclusiv prin:
(d)
comunicarea de informații prin orice mijloc
considerat adecvat de către instanță, cu condiția ca
această comunicare să fie gratuită și să respecte
drepturile procedurale ale părților și confidențialitatea
informațiilor;
(e)
coordonarea administrării și a
supravegherii activelor și activităților societăților
care fac parte din grup;
(f)
coordonarea desfășurării
ședințelor de judecată;
(g)
coordonarea aprobării protocoalelor.
Articolul 42c
Cooperarea și
comunicarea între lichidatori și instanțe
Lichidatorul desemnat în cadrul procedurii de
insolvență ce vizează o societate care face parte dintr-un grup
cooperează și comunică cu orice instanță care are pe
rol o cerere de deschidere a procedurii cu privire la o altă societate a
aceluiași grup sau care a deschis o astfel de procedură, în
măsura în care cooperarea este oportună pentru facilitarea
coordonării procedurii și nu este incompatibilă cu normele aplicabile
acesteia. În special, lichidatorul poate solicita instanței
informații privind procedura care vizează cealaltă societate a
grupului sau poate solicita asistență privind procedura în cadrul
căreia a fost desemnat.
Articolul 42d
Atribuțiile și
calitatea procesuală a lichidatorilor
1.           Lichidatorul desemnat în cadrul unei proceduri de
insolvență deschise cu privire la o societate care face parte
dintr-un grup are dreptul:
(h)
de a fi audiat și de a participa, în special
prin prezența la reuniunile creditorilor, în cadrul oricărei
proceduri deschise care vizează o altă societate a aceluiași
grup;
(i)
de a solicita o suspendare a procedurii deschise
care vizează o altă societate a aceluiași grup;
(j)
de a propune un plan de salvare, un concordat sau o
măsură comparabilă pentru toate societățile sau numai
pentru anumite societăți ale grupului în legătură cu care
fost deschisă o procedură de insolvență și de a o
introduce în oricare dintre procedurile deschise cu privire la o altă
societate a aceluiași grup, în conformitate cu legea aplicabilă în
cadrul acestor proceduri și
(k)
de a solicita orice măsuri procedurale
suplimentare în temeiul legii menționate la litera (c) care pot fi
necesare pentru a promova salvarea, inclusiv transformarea procedurii.
2.           Instanța care a deschis
procedura menționată la alineatul (1) litera (b) suspendă
procedura, în întregime sau parțial, dacă se dovedește că
acest lucru este în beneficiul creditorilor din cadrul acestei proceduri. O
astfel de suspendare poate fi pronunțată pentru o perioadă de
până la trei luni și poate fi prelungită sau reînnoită
pentru aceeași perioadă. Instanța care pronunță
suspendarea poate solicita lichidatorului să ia orice măsură
adecvată pentru a garanta interesul creditorilor din cadrul procedurii.”
(46)
Se introduce următorul articol 44a:
„Articolul 44a
Informații privind
legislațiile naționale în materie de insolvență
1.           Statele membre furnizează, în cadrul Rețelei
Judiciare Europene în materie civilă și comercială
instituită prin Decizia 2001/470/CE a Consiliului[24], cu
scopul de a pune informațiile la dispoziția publicului, o descriere a
legislației și a procedurilor naționale în materie de
insolvență, în special cu privire la aspectele menționate la
articolul 4 alineatul (2).
2.           Statele membre
actualizează aceste informații în mod regulat.”
(47)
Articolul 45 se înlocuiește cu următorul
text:
„Articolul 45
Modificarea anexelor
1.           Comisia este împuternicită să adopte acte
delegate pentru a modifica anexele A și C, în conformitate cu procedura
prevăzută la prezentul articol și la articolul 45a.
2.           Pentru a determina o
modificare a anexei A, statele membre informează Comisia cu privire la
normele lor naționale privind procedurile de insolvență pe care
doresc să le includă în anexa A, însoțite de o scurtă
descriere. Comisia examinează dacă normele notificate îndeplinesc
condițiile prevăzute la articolul 1 și, în caz afirmativ,
modifică anexa A prin intermediul unui act delegat.”
(48)
Se introduc următoarele articole 45a și
45b:
„Articolul 45a
Exercitarea delegării
1.           Competența de a
adopta acte delegate este conferită Comisiei în condițiile
prevăzute de prezentul articol.
2.           Delegarea
competențelor menționate la articolul 45 se acordă pe
durată nedeterminată, începând cu data intrării în vigoare a
prezentului regulament.
3.           Delegarea
competențelor menționate la articolul 45 poate fi revocată
oricând de Parlamentul European sau de Consiliu. Decizia de revocare pune
capăt delegării de competențe specificată în respectiva
decizie. Decizia produce efecte din ziua care urmează datei publicării
acesteia în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene sau de la o dată
ulterioară menționată în decizie. Decizia nu aduce atingere
valabilității actelor delegate care sunt deja în vigoare.
4.           De
îndată ce adoptă un act delegat, Comisia îl notifică simultan
Parlamentului European și Consiliului.
5.           Un
act delegat adoptat în temeiul articolului 45 intră în vigoare dacă
nici Parlamentul European și nici Consiliul nu formulează
obiecții în termen de două luni de la data la care le-a fost
notificat actul respectiv sau dacă, înainte de expirarea acestui termen,
atât Parlamentul European cât și Consiliul au informat Comisia că nu
formulează obiecții. Termenul se prelungește cu două luni
la inițiativa Parlamentului European sau a Consiliului.
Articolul 45b
Competența de a adopta
acte de punere în aplicare
1.           Competența de a adopta acte de punere în aplicare
este conferită Comisiei în următoarele scopuri:
(a)
să prevadă interconectarea registrelor de
insolvență menționate la articolul 20b și
(b)
să stabilească și, ulterior, să
modifice formularele menționate la articolele 40 și 41.
2.           La adoptarea sau modificarea
actelor de punere în aplicare menționate la alineatul (1), Comisia este
asistată de un comitet în sensul Regulamentului (UE) nr. 182/2011 al
Parlamentului European și al Consiliului[25].
3.           Atunci când se face trimitere
la prezentul alineat, se aplică articolul 5 din Regulamentul (UE) nr.
182/2011.
4.           Atunci când se face trimitere
la prezentul alineat, se aplică articolul 4 din Regulamentul (UE) nr.
182/2011.”
(49)
La articolul 46, data de „1 iunie 2012” se înlocuiește
cu „... [10 ani de la data intrării în vigoare a regulamentului].”
(50)
Se introduce următorul articol 46a:
„Articolul 46a
Protecția datelor
1.           Statele membre aplică Directiva 95/46/CE atunci când
prelucrează date cu caracter personal pe teritoriul lor, în temeiul
prezentului regulament.
2.           Regulamentul (CE) nr. 45/2001
se aplică în cazul prelucrării datelor cu caracter personal efectuate
de Comisie în temeiul prezentului regulament.”
(51)
Anexa B se elimină.
Articolul 2
Prezentul regulament intră în vigoare în
a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al
Uniunii Europene.
Prezentul regulament se aplică de la …
[24 de luni de la intrarea în vigoare a regulamentului], cu excepția
dispoziției privind informațiile legate de legislațiile
naționale în materie de insolvență (articolul 44a), care se
aplică de la ….. [12 luni de la intrarea sa în vigoare].
Prezentul regulament este obligatoriu în toate
elementele sale și se aplică direct în statele membre în conformitate
cu tratatele.
Adoptat la Strasbourg,
Pentru Parlamentul European                      Pentru
Consiliu
Președintele                                                  Președintele
FIȘĂ FINANCIARĂ
LEGISLATIVĂ
1.           CADRUL
PROPUNERII/INIȚIATIVEI
1.1.        Denumirea propunerii/inițiativei
Propunere
de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de modificare a
Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului privind procedurile de
insolvență
1.2.        Domeniul (domeniile) de
politică în cauză în structura ABM/ABB[26]
Titlul
33 - Justiție
1.3.        Tipul
propunerii/inițiativei
¨ Propunere/inițiativă
care se referă la o acțiune nouă
¨ Propunere/inițiativă
care se referă la o acțiune nouă ca urmare a unui
proiect-pilot/a unei acțiuni pregătitoare[27]
Ø Propunere/inițiativă care se
referă la prelungirea unei acțiuni existente
¨ Propunere/inițiativă
care se referă la o acțiune reorientată către o
acțiune nouă
1.4.        Obiective
1.4.1.     Obiectiv(e) strategic(e) multianual(e) al(e) Comisiei
vizat(e) de propunere/inițiativă
Dezvoltarea
unui spațiu de justiție; justiție pentru creștere
1.4.2.     Obiectiv(e) specific(e)
și activitatea (activitățile) ABM/ABB în cauză
Obiectivul specific nr.
Cooperare
judiciară în materie civilă și comercială
Activitatea (activitățile) ABM/ABB în cauză
33
03
1.4.3.     Rezultatul (rezultatele)
și impactul preconizate
A se preciza efectele
pe care propunerea/inițiativa ar trebui să le aibă asupra
beneficiarilor vizați/grupurilor vizate.
O
mai mare eficiență și transparență a procedurilor
transfrontaliere de insolvență.
1.4.4.     Indicatori de rezultat și
de impact
A se preciza
indicatorii care permit monitorizarea punerii în aplicare a
propunerii/inițiativei.
.
.
1.5.        Motivul (motivele)
propunerii/inițiativei
1.5.1.     Cerințe de îndeplinit pe termen scurt sau lung
Revizuirea
Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 privind procedurile de
insolvență
1.5.2.     Valoarea adăugată a
implicării UE
.
.
1.5.3.     Învățăminte
desprinse din experiențele anterioare similare
.
.
1.5.4.     Coerența și posibila
sinergie cu alte instrumente relevante
.
.
1.6.        Durata acțiunii și
impactul financiar al acesteia
¨ Propunere/inițiativă pe durată
determinată
–
¨  Propunere/inițiativă în vigoare din [ZZ/LL]AAAA până
la [ZZ/LL]AAAA
–
¨  Impact financiar din AAAA până în AAAA
Ø Propunere/inițiativă pe durată
nedeterminată
–
punerea în aplicare cu o perioadă de demarare
de la data adoptării regulamentului
–
urmată de o perioadă de funcționare
în regim de croazieră.
1.7.        Modul (modurile) de
gestionare preconizat(e)[28]
Ø Gestiune centralizată directă de către Comisie
¨ Gestiune centralizată indirectă, cu delegarea sarcinilor de execuție:
–
¨  agențiilor executive
–
¨  organismelor instituite de Comunități[29]
–
¨  organismelor publice naționale/organismelor cu misiune de
serviciu public
–
¨  persoanelor cărora li se încredințează executarea unor
acțiuni specifice în temeiul titlului V din Tratatul privind Uniunea
Europeană, identificate în actul de bază relevant în sensul
articolului 49 din Regulamentul financiar
¨ Gestiune partajată cu state membre
¨ Gestiune descentralizată împreună cu țări terțe
¨ Gestiune în comun cu
organizații internaționale (a se preciza)
Dacă se indică
mai multe moduri de gestionare, se furnizează detalii suplimentare în
secțiunea „Observații“.
Observații
Numai
interconectarea registrelor de insolvență (partea care privește
interconectarea centrală) va avea un impact financiar asupra bugetului UE.
Registrele de
insolvență vor fi conectate prin portalul european e-justiție
care servește ca punct central de acces electronic public la
informațiile din sistem (cf. articolul 20b din propunere)
.
2.           MĂSURI DE GESTIONARE
2.1.        Dispoziții în materie de monitorizare și
raportare
A se preciza
frecvența și condițiile aferente acestor dispoziții.
.
.
2.2.        Sistemul de gestiune și
control
2.2.1.     Riscul (riscurile) identificat(e)
.
.
2.2.2.     Metoda (metodele) de control
preconizată (preconizate)
.
.
2.3.        Măsuri de prevenire a
fraudelor și a neregulilor
A se preciza
măsurile de prevenire și de protecție existente sau preconizate.
.
.
3.           IMPACTUL FINANCIAR ESTIMAT AL
PROPUNERII/INIȚIATIVEI
3.1.        Rubrica (rubricile) din cadrul financiar multianual și
linia (liniile) bugetară (bugetare) de cheltuieli afectată (afectate)

·      Linii bugetare de cheltuieli existente
În ordinea rubricilor
din cadrul financiar multianual și a liniilor bugetare.
 Rubrica din cadrul financiar multianual || Linia bugetară || Tipul cheltuielilor || Contribuție
 Numărul [Descriere………………………...……….] || Dif./Nedif. ([30]) || Țări AELS[31] || Țări candidate[32] || Țări terțe || În sensul articolului 18 alineatul (1) litera (aa) din Regulamentul financiar
 [3] || [33.0301] [programul „ Justiție”] || Dif./ || NU || NU || NU || NU
·      Noile linii bugetare a căror creare se solicită
În ordinea rubricilor din cadrul financiar multianual
și a liniilor bugetare.
 Rubrica din cadrul financiar multianual || Linia bugetară || Tipul cheltuielilor || Contribuție
 Numărul [Rubrica….………………………………….] || Dif./Nedif. || Țări AELS || Țări candidate || Țări terțe || În sensul articolului 18 alineatul (1) litera (aa) din Regulamentul financiar
 [3] || [XX.YY.YY.YY]   ||   || DA/NU || DA/NU || DA/NU || DA/NU
3.2.        Impactul estimat asupra
cheltuielilor
3.2.1.     Sinteza impactului estimat asupra cheltuielilor
milioane EUR (cu 3 zecimale)
 Rubrica din cadrul financiar multianual: || Numărul || [Rubrica 3………...…………………………………………………………….]
 DG: JUST ||   ||   || Anul 2014[33] || Anul 2015 || Anul 2016 || Anul 2017 || Anii 2018, 2019, 2020 || TOTAL
  Credite operaționale ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 33.0301 || Angajamente || (1) || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Plăți || (2) || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Numărul liniei bugetare || Angajamente || (1a) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Plăți || (2a) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Credite cu caracter administrativ finanțate  from the envelope for specific programmes[34] ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Numărul liniei bugetare ||   || (3) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite pentru DG JUST || Angajamente || = 1 + 1a + 3 || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Plăți || = 2 + 2a +3 || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
  TOTAL credite operaționale || Angajamente || (4) || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Plăți || (5) || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
  TOTAL credite cu caracter administrativ finanțate din bugetul anumitor programe || (6) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite în cadrul RUBRICII 3 din cadrul financiar multianual || Angajamente || =4+ 6 || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Plăți || =5+ 6 || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
În cazul în care propunerea/inițiativa
afectează mai multe rubrici:
  TOTAL credite operaționale || Angajamente || (4) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Plăți || (5) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
  TOTAL credite cu caracter administrativ finanțate din bugetul anumitor programe || (6) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite în cadrul RUBRICILOR 1 - 4 din cadrul financiar multianual (suma de referință) || Angajamente || =4+ 6 || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Plăți || =5+ 6 || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Rubrica din cadrul financiar multianual: || 5 || „Cheltuieli administrative” – nu se aplică
milioane EUR (cu 3 zecimale)
   ||   ||   || Anul N || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || A se menționa numărul de ani necesar pentru a reflecta durata impactului (cf. punctul 1.6) || TOTAL
 DG: <…….> ||
  Resurse umane ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
  Alte cheltuieli administrative ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL DG <….> || Credite ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 TOTAL credite în cadrul RUBRICII 5 din cadrul financiar multianual || (Total angajamente = Total plăți) ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
milioane EUR (cu 3 zecimale)
   ||   ||   || Anul N[35] || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || A se menționa numărul de ani necesar pentru a reflecta durata impactului (cf. punctul 1.6) || TOTAL
 TOTAL credite în cadrul RUBRICILOR 1 - 5 din cadrul financiar multianual || Angajamente || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
 Plăți || 150 000 || 150 000 || 200 000 || 200 000 || 250 000 || 250 000 || 300 000 || 1 500 000
3.2.2.     Impactul estimat asupra
creditelor operaționale
–
¨  Propunerea/inițiativa nu implică utilizarea de credite
operaționale
–
Ø  Propunerea/inițiativa implică utilizarea de credite
operaționale, conform explicațiilor de mai jos:
Credite de angajament în milioane EUR (cu 3 zecimale)
 Obiective și realizări   ò ||   ||   || Anul N || Anul N+1 || Anul N+2 || Anul N+3 || A se menționa numărul de ani necesar pentru a reflecta durata impactului (cf. punctul 1.6) || TOTAL
 REALIZĂRI
 Tipul realizării[36] || Costul mediu al realiză rii || Numărul de realizări || Costuri || Numărul de realizări || Costuri || Numărul de rea lizări || Costuri || Numărul de reali zări || Costuri || Numărul de realizări || Costuri || Numărul de realizări || Costuri || Numărul de realizări || Costuri || Număr total de reali zări || Costuri totale
 OBIECTIV SPECIFIC nr. 1[37] Cooperare judiciară în materie civilă și comercială
 - Realizare || Întreține rea interconec tării registrelor de insolvență || 214 300 ||   || 150 000 ||   || 150 000 ||   || 200 000 ||   || 200 000 ||   || 250 000 ||   || 250 000 ||   || 300 000 ||   || 1 500 000
 - Realizare ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 - Realizare ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Subtotal obiectivul specific nr. 1 ||   || 150 000 ||   || 150 000 ||   || 200 000 ||   || 200 000 ||   || 250 000 ||   || 250 000 ||   || 300 000 ||   || 1 500 000
 OBIECTIVUL SPECIFIC nr. 2… ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 - Realizare ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 Subtotal obiectivul specific nr. 2 ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||   ||
 COSTURI TOTALE ||   || 150 000 ||   || 150 000 ||   || 200 000 ||   || 200 000 ||   || 250 000 ||   || 250 000 ||   || 300 000 ||   || 1 500 000
3.2.3.     Impactul estimat asupra
creditelor cu caracter administrativ
3.2.3.1.  Sinteză
–
Ø  Propunerea/inițiativa nu implică utilizarea de credite
administrative
3.2.3.2.  Necesarul de resurse umane
estimat
–
Ø  Propunerea/inițiativa nu implică utilizarea de resurse umane

3.2.4.     Compatibilitatea cu cadrul
financiar multianual actual
–
Ø  Propunerea/inițiativa este compatibilă cu cadrul financiar
multianual pentru perioada 2014-2020.
3.2.5.     Participarea terților la
finanțare
–
ØPropunerea/inițiativa nu prevede cofinanțare din partea
terților
3.3.        Impactul estimat asupra
veniturilor
–
Ø  Propunerea/inițiativa nu are impact financiar asupra
veniturilor.
.
.
[1]               Pentru o
prezentare generală a procedurilor naționale de
pre-insolvență și hibride, a se vedea secțiunea 2 din raportul
Comisiei din 12.12.2012 privind evaluarea Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 al
Consiliului privind procedurile de insolvență.
[2]               „Continuitatea
activității” este un concept utilizat mai ales în contabilitate, care
permite contabililor să pregătească situațiile financiare
pe baza ipotezei conform căreia întreprinderea nu va fi lichidată în
următoarele 12 luni.
[3]               COM(2008)
394, 25.6.2008.
[4]               COM
(2012) … …
[5]               În ceea
ce privește amploarea acestei probleme, a se vedea secțiunea 3.4.1
din Raportul Comisiei privind evaluarea impactului care însoțește
prezenta propunere.
[6]               http://www.uncitral.org/uncitral/en/uncitral_texts/insolvency/1997Model.html
[7]               Cauza
C-396/09, hotărârea din 20.10.2011.
[8]               Cauza
C-339/09, hotărârea din 12.2.2009.
[9]               JO L 12,
16.01.2001, p. 1.
[10]             Cauza
C-454/09, hotărârea din 13.10.2011 (Comisia/Italia – „New Interline”).
[11]             JO L 156, 16.6.2012, p. 1.
[12]             COM(2011)759
final.
[13]             JO C , , p. .
[14]             JO C , , p. .
[15]             JO L 160, 30.6.2000, p. 1.
[16]             JO C , , p. .
[17]             JO L 55, 28.2.2011, p. 13.
[18]             JO L 12, 16.1.2001, p. 1.
[19]             JO L 125, 5.5.2001, p. 15.
[20]             JO L 324, 10.12.2007, p. 79.
[21]             JO L 55, 28.2.2011, p. 13.
[22]             JO L 281, 23.11.1995, p. 31.
[23]             JO L 8, 12.1.2001, p. 1.
[24]             JO L 174, 27.6.2001, p. 25.
[25]             JO L 55,
28.2.2011, p. 13.
[26]             ABM
(Activity Based Management): gestionarea pe activități – ABB
(Activity Based Budgeting): stabilirea bugetului pe activități.
[27]             Astfel cum
sunt menționate la articolul 49 alineatul (6) litera (a) sau (b) din
Regulamentul financiar.
[28]             Explicațiile
privind modurile de gestionare, precum și trimiterile la Regulamentul
financiar sunt disponibile pe site-ul BudgWeb:
http://www.cc.cec/budg/man/budgmanag/budgmanag_en.html
[29]             Astfel cum
sunt menționate la articolul 185 din Regulamentul financiar.
[30]             Dif. =
credite diferențiate/Nedif. = credite nediferențiate
[31]             AELS:
Asociația Europeană a Liberului Schimb.
[32]             Țările
candidate și, după caz, țările potențial candidate din
Balcanii de Vest.
[33]             Anul N
este anul în care începe punerea în aplicare a propunerii/inițiativei.
[34]             Asistență
tehnică și/sau administrativă și cheltuieli de sprijin
pentru punerea în aplicare a programelor și/sau a acțiunilor UE
(fostele linii „BA”), cercetare indirectă și cercetare directă.
[35]             Anul N
este anul în care începe punerea în aplicare a propunerii/inițiativei.
[36]             Realizările
se referă la produsele și serviciile care vor fi furnizate (de ex.:
numărul de schimburi de studenți finanțate, numărul de km
de străzi construiți etc.).
[37]             Conform
descrierii din secțiunea 1.4.2. „Obiectiv(e) specific(e)…”