				|

		52011PC0658

			Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI privind orientări pentru infrastructuri energetice transeuropene și de abrogare a Deciziei nr. 1364/2006/CE /* COM/2011/0658 final - 2011/0300 (COD) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
Motivele și obiectivele propunerii
Sunt necesare eforturi de amploare pentru
modernizarea și extinderea infrastructurii energetice a Europei și pentru
interconectarea transfrontalieră a rețelelor în scopul îndeplinirii
obiectivelor energetice de bază ale Uniunii: competitivitate, sustenabilitate
și siguranța aprovizionării.
Comunicarea Comisiei privind prioritățile în
domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020[1], adoptată la 17 noiembrie 2010,
a solicitat așadar o nouă politică UE privind infrastructura energetică, menită
să coordoneze și să optimizeze dezvoltarea rețelei la scară continentală. A
confirmat, în special, necesitatea de a revizui politica și cadrul de finanțare
privind „Rețelele transeuropene de energie” (TEN-E).
O nouă politică în acest sens este vitală
pentru a asigura funcționarea solidarității dintre statele membre, finalizarea
pieței interne a energiei și conectarea regiunilor izolate, precum și
realizarea rutelor alternative de aprovizionare sau de transport și a surselor
de energie alternative și dezvoltarea energiei din surse regenerabile pentru a
intra în concurență cu sursele tradiționale, după cum s-a subliniat în cadrul
Consiliului European din 4 februarie 2011.
La 29 iunie 2011, Comisia a adoptat
Comunicarea „Un buget pentru Europa 2020” privind următorul cadru financiar
multianual (2014-2020)[2],
care propune instituirea mecanismului „Conectarea Europei” care să promoveze
finalizarea infrastructurilor energetice, de transport și digitale printr-un
fond unic de 40 de miliarde EUR, din care 9,1 miliarde EUR
dedicate energiei[3].
Prezenta propunere stabilește reguli pentru
dezvoltarea și interoperabilitatea la timp a rețelelor energetice
transeuropene, în vederea realizării obiectivelor de politică energetică din
Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, pentru a asigura funcționarea
pieței interne și a siguranței aprovizionării în Uniune, pentru a promova
eficiența energetică și dezvoltarea de forme noi de energie din surse regenerabile,
precum și promovarea interconectării rețelelor energetice.
Mai precis, Regulamentul urmărește integrarea
completă a pieței interne a energiei, inclusiv prin garantarea faptului că nici
un stat membru nu este izolat de rețeaua europeană, contribuie la dezvoltarea
durabilă și protecția mediului, permițând ca Uniunea să își atingă obiectivele
vizând reducerea cu 20 % a emisiilor de gaze cu efect de seră[4], creșterea cu 20 % a
eficienței energetice și atingerea unei cote de 20 % a energiei din surse
regenerabile în consumul final de energie până în 2020, asigurând în același
timp siguranța aprovizionării și solidaritatea între statele membre.
Prin urmărirea acestor obiective, propunerea
contribuie la o creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii și
aduce beneficii întregii Uniuni Europene din punctul de vedere al
competitivității și coeziunii economice, sociale și teritoriale.
În acest sens, prezenta inițiativă identifică,
pentru perioada ante și post 2020, un număr limitat de coridoare și domenii
transeuropene prioritare care acoperă rețelele de energie electrică și de gaze,
precum și infrastructura de transport a petrolului și dioxidului de carbon, în
cazul cărora acțiunea Uniunii Europene se justifică în cea mai mare măsură.
Inițiativa urmărește apoi punerea în aplicare a acestor priorități prin:
–
fluidizarea procedurilor de autorizare, în vederea
reducerii semnificative a duratei acestora în cazul proiectelor de interes
comun și creșterii gradului de implicare și de acceptare din partea opiniei
publice în ceea ce privește implementarea unor astfel de proiecte;
–
facilitarea procesului de reglementare pentru
proiectele de interes comun în domeniul energiei electrice și al gazelor, prin
alocarea costurilor în funcție de beneficiile oferite și garantarea faptului că
profiturile permise sunt proporționale cu riscurile asumate;
–
asigurarea implementării proiectelor de interes
comun prin acordarea sprijinului financiar necesar, atât pe baza mecanismelor
pieței, cât și direct din partea UE. În această ultimă privință, propunerea
stabilește condițiile de eligibilitate pentru ca proiectele de interes comun să
obțină asistență financiară din partea UE în cadrul mecanismului „Conectarea
Europei”, care face obiectul unei propuneri legislative separate.
Propunerea constituie o prioritate strategică
în cadrul programului de lucru al Comisiei pentru anul 2011.
Contextul general
Provocarea pe care o reprezintă
interconectarea și adaptarea infrastructurii noastre energetice la noile
necesități este semnificativă, stringentă și vizează toate sectoarele
energetice.
Rețelele de energie electrică trebuie să fie
actualizate și modernizate pentru a face față cererii tot mai mari de energie
electrică, datorate unei schimbări majore survenite în lanțul și mixul
energetic general. De asemenea, rețelele trebuie extinse și actualizate urgent,
inclusiv prin intermediul autostrăzilor de energie electrică, pentru a promova
integrarea pieței și a menține nivelurile existente de siguranță a sistemului,
dar mai ales pentru a transporta și echilibra electricitatea obținută din surse
regenerabile, care se estimează că va crește de cel puțin două ori în perioada 2007-2020.
În același timp, atingerea obiectivelor UE 2020 privind eficiența energetică și
energia regenerabilă nu va fi posibilă în lipsa unor rețele mai inovatoare și
mai inteligente, atât la nivelul transportului cât și al distribuției,
îndeosebi prin tehnologiile informației și comunicațiilor.
Dacă este garantată siguranța aprovizionării,
gazele naturale vor juca în continuare un rol esențial în mixul energetic în
deceniile următoare, câștigând importanță în calitate de combustibil de rezervă
pentru situațiile în care producția de energie electrică variază. Pe termen
mediu, resursele indigene convenționale de gaze naturale, care sunt pe cale de
a se epuiza, necesită importuri suplimentare, diversificate. Rețelele de gaze
se confruntă cu cerințe suplimentare în materie de flexibilitate în cadrul
sistemului, cu nevoia de conducte bidirecționale, capacități de depozitare
sporite și o ofertă flexibilă, care să includă gaze naturale lichefiat (GNL) și
gaze naturale comprimate (GNC).
Având în vedere rolul petrolului în mixul
energetic în deceniile următoare, este de importanță strategică menținerea
aprovizionării neîntrerupte cu țiței a țărilor UE din Europa Centrală și de Est
care nu au ieșire la mare și care depind în prezent de rute de aprovizionare
limitate.
În sfârșit, tehnologiile pentru captarea și
stocarea carbonului (CSC) ar reduce emisiile de dioxid de carbon pe scară
largă, permițând în același timp utilizarea combustibililor fosili, care vor
rămâne o sursă importantă de generare a energiei electrice în deceniile
următoare. În vederea dezvoltării în viitor a unei rețele transfrontaliere de
transport al dioxidului de carbon, trebuie ca anumite măsuri să fie întreprinse
acum pentru planificarea și dezvoltarea infrastructurii la nivel european.
În raportul său către Consiliul Energie din
iunie 2011[5],
Comisia a estimat necesarul total de investiții în infrastructuri energetice de
importanță europeană la aproximativ 200 miliarde EUR până în 2020:
–
aproximativ 140 miliarde EUR pentru
sisteme de transport al energiei electrice de înaltă tensiune, atât
terestre cât și marine, depozitare și aplicații pentru rețele inteligente la
nivelul transportului și distribuției;
–
aproximativ 70 miliarde EUR pentru
conducte de transport al gazelor de înaltă presiune (înspre UE și între
statele membre ale UE), depozitare, terminale de gaze naturale
lichefiate/comprimate (GNL/GNC) și infrastructură de flux invers;
–
aproximativ 2,5 miliarde EUR pentru
infrastructură de transport a dioxidului de carbon.
Volumele investițiilor pentru perioada 2011-2020
vor crește cu 30 % pentru gaze și până la 100 % pentru energie
electrică față de nivelurile actuale. Această provocare legată de investiții și
caracterul său urgent diferențiază clar infrastructurile energetice de
infrastructurile din alte sectoare, rețelele energetice fiind o precondiție
pentru atingerea obiectivelor 2020 legate de energie și de climă și a obiectivelor
pe termen mai lung legate de climă.
Principalele obstacole identificate, care în
ipoteza menținerii practicilor actuale ar împiedica realizarea investițiilor
sau le-ar amâna mult după termenul limită al anului 2020, sunt probleme legate
de acordarea autorizațiilor (proceduri de autorizare îndelungate și ineficace,
pe lângă opoziția din partea publicului), de reglementare (cadrul de
reglementare nu este orientat spre realizarea priorităților europene privind
infrastructura) și de finanțare (capacitatea de finanțare redusă a
operatorilor, lipsa unor instrumente de finanțare adaptate și a unui sprijin
adecvat).
Dispoziții în vigoare
Cadrul TEN-E a fost elaborat și configurat în
anii 1990, prin orientările succesive privind TEN-E și prin regulamentul de finanțare
corespunzător. Orientările din 2006 pentru rețelele energetice transeuropene[6] enumerau aproximativ 550 de
proiecte eligibile pentru sprijin comunitar, clasificându‑le în următoarele
trei categorii: proiecte de interes european (în total 42); proiecte prioritare
și proiecte de interes comun. Aceste proiecte se referă doar la infrastructura
legată de energie electrică și gaze. Raportul privind punerea în aplicare a
rețelelor transeuropene de energie în perioada 2007-2009[7], publicat în aprilie 2010, a
concluzionat că, deși contribuie în mod pozitiv la proiectele selectate,
acordându-le vizibilitate politică, acestei politici îi lipsesc o orientare
clară, flexibilitatea și o abordare descendentă (top-down) pentru a
acoperi lacunele identificate în ceea ce privește infrastructura.
Regulamentul privind finanțarea TEN[8], adoptat la 20 iunie 2007,
stabilește condițiile pentru cofinanțarea proiectelor TEN-E, cu un buget de 155 milioane EUR
în perioada 2007-2013. Resursele financiare și modul de organizare a programului
TEN-E s-au dovedit, totuși, neadecvate în contextul schimbării de paradigmă
înspre un sistem energetic cu emisii scăzute de carbon, rezultând astfel
necesitatea unei evoluții și a unor investiții majore în infrastructurile
energetice în anii următori (buget limitat, inexistența instrumentelor de
atenuare a riscului, lipsa finanțării în afara UE, sinergii insuficiente cu
alte fonduri UE).
Elaborat în contextul crizei economico-financiare,
Programul energetic european pentru redresare[9]
a alocat, pentru prima dată, sume unice semnificative (aproximativ 3,85 miliarde EUR)
pentru un număr limitat de proiecte eligibile în domeniul infrastructurilor de
energie electrică și gaze, proiecte eoliene marine și proiecte demonstrative
privind captarea și stocarea dioxidului de carbon (CSC).
Coerența cu alte politici și obiective
ale UE
Prezenta inițiativă are la bază Comunicarea
Comisiei Europa 2020 - O strategie europeană pentru o creștere inteligentă,
durabilă și favorabilă incluziunii[10],
care plasează infrastructurile energetice pe primul loc ca parte a inițiativei
emblematice „O Europă eficientă din punctul de vedere al utilizării
resurselor”. Aceasta a subliniat necesitatea
actualizării urgente a rețelelor Europei astfel încât să alcătuiască o
„super-rețea inteligentă” europeană, interconectându-le la nivel continental,
în special în vederea integrării surselor regenerabile de energie. Prioritățile identificate și măsurile propuse în
prezenta inițiativă cu privire la autorizare, reglementare și finanțare sunt în
perfectă conformitate cu aceste obiective.
Propunerea vizează înlocuirea orientărilor
TEN-E existente și formează un pachet coerent împreună cu mecanismul
„Conectarea Europei” (MCE), elaborat în vederea înlocuirii regulamentului
actual privind finanțarea TEN.
Această inițiativă aduce o contribuție
esențială la atingerea cu costuri cât mai mici a celor două obiective
obligatorii privind creșterea la 20 % a ponderii energiei din surse
regenerabile și reducerea cu 20 %[11]
a emisiilor de gaze cu efect de seră până în 2020 și urmărește să se alinieze
la direcția stabilită în Comunicarea Comisiei privind o Foaie de parcurs pentru
trecerea la o economie competitivă cu emisii scăzute de dioxid de carbon până
în 2050 și la obiectivul pe termen lung al UE privind reducerea cu 80-95 %
a emisiilor de gaze cu efect de seră până în 2050, comparativ cu nivelurile din
1990[12].
În conformitate cu articolul 11 din TFUE,
propunerea încorporează cerințele de protecție a mediului în contextul
infrastructurii energetice.
2.           REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE
INTERESATE ȘI EVALUĂRILE IMPACTULUI
Consultarea, colectarea datelor și
utilizarea expertizei
Propunerea a fost elaborată pe baza unei game
largi de contribuții din partea statelor membre și a părților interesate,
transmise cu diverse ocazii (conferințe la nivel înalt, ateliere, anchete),
inclusiv două consultări publice privind acordarea autorizațiilor și utilizarea
obligațiunilor privind proiectele pentru proiecte de infrastructură[13]. Impactul diferitelor opțiuni
de politică propuse a fost analizat în cadrul a două evaluări ale impactului
efectuate în 2010, respectiv 2011, care au utilizat rezultatele obținute din
diverse modele și numeroase studii, trei dintre acestea fiind comandate special
pentru abordarea necesităților legate de investiții, a acordării autorizațiilor
și a problemelor de finanțare. Ambele evaluări ale impactului au abordat
consecințele opțiunilor în cauză pe plan economic, social și asupra mediului,
ținând cont de principiul subsidiarității și al proporționalității.
Evaluarea impactului
Prima evaluare a impactului (EI) din 2010 a
pus accentul pe sfera de aplicare a noii inițiative, reflectată în sectoarele
energetice vizate, pe concepția acesteia, reflectată în identificarea
priorităților și selectarea proiectelor de interes comun, pe forma de
coordonare și cooperare regională și pe principiile generale referitoare la
acordarea autorizațiilor.
Pe baza primei analize, evaluarea impactului
din 2011 analizează mult mai detaliat opțiunile de politică în domeniul acordării
autorizațiilor și consultării publice, al cadrului de reglementare și al
finanțării care ar trebui să se aplice proiectelor de interes comun selectate
pentru implementarea priorităților privind infrastructura identificate
anterior. Pentru fiecare dintre diversele obstacole identificate, sunt evaluate
soluții disponibile, eficace și rentabile.
Acordarea autorizațiilor și consultarea
publică
Analiza compară trei opțiuni: introducerea
unui regim de interes comun; norme privind organizarea și durata procesului de
autorizare, în special un „ghișeu unic complet” și o limită de timp; o
combinație între cele două opțiuni precedente.
În ceea ce privește măsurile legate de
Directiva „Habitate”, se preconizează că impactul regimului interesului
european comun asupra florei și faunei locale va fi pertinent doar în cazul
unui eșantion foarte restrâns de proiecte de interes comun care au fost
identificate ca având potențialul de a intra în conflict cu zone Natura 2000,
dar care sunt, totuși, esențiale pentru atingerea obiectivelor de politică
privind energia și clima.
Impactul global al ultimei opțiuni de politică
este considerat a fi cel mai benefic dintre toate, întrucât ar conduce la
finalizarea la timp a cvasitotalității proiectelor de interes comun necesare
până în 2020, dacă se iau măsurile adecvate privind reglementarea și
finanțarea. Se preconizează că efectele asupra mediului, efectele pe plan
social asupra ocupării forței de muncă și pe plan economic asupra PIB vor fi
mai pronunțate în cazul acestei opțiuni de politică, deoarece toate proiectele
de interes comun vor fi finalizate, în timp ce costurile administrative
economisite ar fi semnificative.
Aspecte de reglementare
Analiza compară trei opțiuni: alocarea
transfrontalieră a costurilor; stimulente de încurajare a investițiilor; o
combinație între cele două opțiuni precedente.
Analiza arată că pentru a asigura
implementarea proiectelor de interes comun care se confruntă cu probleme în
ceea ce privește viabilitatea este nevoie atât de un mecanism de alocare transfrontalieră
ex ante a costurilor, cât și de stimulente proporționale cu riscurile asumate
de operator. Impactul economic, social și asupra mediului este, în ansamblu,
substanțial și pozitiv.
Finanțare
În scopul evaluării întregii game de măsuri
posibile cu privire la dezvoltarea infrastructurii, analiza abordează și patru
opțiuni de finanțare, deși transpunerea acestora în măsuri de politică va avea
loc prin intermediul CEF: utilizarea instrumentelor de partajare a riscului
(inclusiv obligațiuni privind proiectele și garanții); utilizarea
instrumentelor de capital de risc (inclusiv participații la capital);
utilizarea sprijinului prin subvenții pentru realizarea de studii și pentru
lucrările de construcții din cadrul proiectelor; o combinație de subvenții,
instrumente de partajare a riscului și instrumente de capital de risc.
Impactul general al ultimei opțiuni de
politică este cel mai favorabil, întrucât cumulează impactul pozitiv al opțiunilor
individuale și oferă un set flexibil de instrumente bazate pe piață și sprijin
financiar direct, care conduc la sinergii și o creștere a eficienței, oferind
cea mai puțin costisitoare soluție pentru riscurile specifice ale proiectelor.
Această opțiune de politică reflectă, de asemenea, măsurile propuse în cadrul mecanismului
„Conectarea Europei”.
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII
Rezumatul acțiunii propuse
Regulamentul propus acordă prioritate pentru 12
coridoare și domenii strategice în materie de infrastructuri energetice
transeuropene. Regulamentul stabilește normele pentru identificarea, în cadrul
unui set de categorii de infrastructuri energetice definite, a proiectelor de
interes comun necesare punerii în aplicare a acestor priorități. În acest scop,
regulamentul stabilește un proces de selecție bazat pe grupuri regionale de
experți și acordă un rol consultativ Agenției pentru Cooperarea Autorităților
de Reglementare din Domeniul Energiei (ACER) în domeniul energiei electrice și
al gazelor; decizia finală, care urmează a fi actualizată din doi în doi ani, cu
privire la lista proiectelor de interes comun la nivelul Uniunii, este luată de
către Comisie. Grupurile de experți regionali și Agenția pentru Cooperarea
Autorităților de Reglementare din Domeniul Energiei sunt însărcinate cu
monitorizarea și evaluarea punerii în aplicare a proiectelor de interes comun.
Comisia poate desemna coordonatori europeni pentru proiectele de interes comun
care se confruntă cu dificultăți.
Propunerea stabilește un regim de interes
comun pentru proiectele de interes comun, atribuind responsabilități speciale
unei autorități competente naționale din fiecare stat membru pentru a coordona și
a supraveghea procesul de autorizare pentru proiectele de interes comun,
stabilind standarde minime de transparență și participare a publicului și
fixând durata maximă admisă a procesului de autorizare. Propunerea precizează,
de asemenea, că proiectele de interes comun pot fi puse în aplicare în anumite
condiții din „motive cruciale de interes public superior”, în sensul
Directivelor 92/43/CE și 2000/60/CE. Aceste măsuri sunt proporționale, deoarece
urmăresc o armonizare minimă a procedurilor administrative naționale necesare
pentru facilitarea punerii în aplicare a proiectelor de interes comun - cele
mai multe transfrontaliere. Pentru a se alinia la cerințele prezentului
regulament, statele membre sunt libere să își elaboreze procedurile interne
specifice în conformitate cu sistemele lor juridice naționale.
Regulamentul propus prevede o metodologie și
un proces pentru elaborarea unei analize cost-beneficiu armonizate la nivelul
sistemului energetic pentru proiectele de interes comun din domeniul energiei
electrice și al gazelor. Pe baza acestei metodologii, regulamentul acordă
autorităților naționale de reglementare și ACER responsabilitatea alocării
transfrontaliere a costurilor pentru proiectele de interes comun din aceste
sectoare, în funcție de beneficiile realizate în statele membre interesate
direct sau indirect de proiectele de interes comun respective. De asemenea, se
solicită autorităților naționale de reglementare să acorde stimulente adecvate
prin intermediul tarifelor pentru implementarea proiectelor de interes comun
care se confruntă cu riscuri mai mari din motive justificate.
În sfârșit, regulamentul stabilește condițiile
de eligibilitate a proiectelor de interes comun pentru sprijinul financiar din
partea Uniunii în cadrul mecanismului „Conectarea Europei” atât pentru studii
(accesibile tuturor proiectelor de interes comun, cu excepția proiectelor din
sectorul petrolier), cât și pentru lucrări (accesibile tuturor proiectelor de
interes comun din sectorul rețelelor inteligente și al dioxidului de carbon,
precum și proiectelor din domeniul energiei electrice și al gazelor care
îndeplinesc anumite condiții, în special dacă au obținut o decizie de alocare
transfrontalieră a costurilor).
Temei juridic
Propunerea se bazează pe articolul 172
din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene. Conform articolului 171
alineatul (1), „Uniunea stabilește un ansamblu de orientări care cuprinde
obiectivele, prioritățile, precum și liniile directoare ale acțiunilor
preconizate în domeniul rețelelor transeuropene; aceste orientări identifică
proiecte de interes comun”. Articolul 172 precizează că aceste orientări și
alte măsuri menționate la articolul 171 alineatul (1) se adoptă prin
procedura de codecizie.
Principiul subsidiarității
Principiul subsidiarității se aplică prezentei
propuneri în măsura în care politica energetică nu intră sub incidența competențelor
exclusive ale Uniunii. Infrastructura de transport a energiei are o natură și
un impact transeuropean sau cel puțin transfrontalier. Legislația la nivelul
statelor membre nu este adecvată, iar administrațiile naționale individuale nu
au competența de a se ocupa de aceste infrastructuri, privite în ansamblu. Din
perspectivă economică, dezvoltarea rețelelor energetice se poate realiza cel
mai bine atunci când este planificată dintr-o perspectivă europeană, înglobând
atât intervenția UE, cât și pe cele ale statelor membre, dar respectând în
același timp competențele lor respective. Regulamentul propus respectă, prin
urmare, principiul subsidiarității.
Principiul proporționalității și alegerea
instrumentului juridic
Propunerea nu depășește ceea ce este necesar
pentru a atinge obiectivele urmărite, având în vedere obiectivele politicii în
domeniul energiei și al climei, convenite la nivelul Uniunii, și barierele în
calea dezvoltării adecvate a infrastructurilor energetice. Instrumentul ales
este un regulament care se aplică direct și este obligatoriu în toate
elementele sale. O astfel de măsură este necesară pentru a asigura
implementarea la timp a priorităților privind infrastructura energetică până în
2020.
În mod special, stabilirea împreună cu
autoritățile competente la nivel național a unui cadru de autorizare și a unor
termene clare, în limita cărora procedura de autorizare să se poată derula în
conformitate cu specificitățile naționale, este proporțională cu obiectivul de
a accelera procesul de autorizare.
4.           IMPLICAȚII BUGETARE
Toate implicațiile bugetare ale prezentei
propuneri sunt tratate în fișa financiară legislativă a propunerii de
Regulament de instituire a mecanismului „Conectarea Europei”.
5.           ELEMENTE OPȚIONALE
Abrogarea legislației în vigoare
Adoptarea propunerii va conduce la abrogarea
Deciziei nr. 1364/2006/CE începând cu 1 ianuarie 2014. Totuși, acest lucru nu
va afecta acordarea, continuarea sau modificarea ajutoarelor financiare
acordate de Comisie pe baza cererilor de propuneri lansate în temeiul
Regulamentului existent privind finanțarea TEN pentru proiectele vizate de
prezenta decizie, sau pentru proiectele TEN-E care beneficiază de sprijin prin
fonduri structurale.
Spațiul Economic European (SEE)
Propunerea vizează un subiect care prezintă
interes pentru SEE și, prin urmare, trebuie să fie aplicabilă acestuia.
2011/0300 (COD)
Propunere de
REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI
AL CONSILIULUI
privind orientări pentru infrastructuri
energetice transeuropene și de abrogare a Deciziei nr. 1364/2006/CE
(Text cu relevanță pentru SEE)
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL
UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, în special articolul 172,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act
legislativ către parlamentele naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic și
Social European[14],
având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[15],
hotărând în conformitate cu procedura
legislativă ordinară,
întrucât:
(1)
La 26 martie 2010, Consiliul European a aprobat
propunerea Comisiei de lansare a unei noi strategii „Europa 2020”. Una dintre prioritățile
strategiei Europa 2020[16]
este creșterea sustenabilă prin promovarea unei economii caracterizate de
utilizarea mai eficientă a resurselor, mai ecologice și mai competitive.
Strategia plasa infrastructurile energetice pe primul loc ca parte a
inițiativei emblematice „O Europă eficientă din punctul de vedere al utilizării
resurselor”, subliniind necesitatea actualizării rapide a rețelelor Europei și
a interconectării acestora la nivel continental, în special pentru a integra
sursele regenerabile de energie.
(2)
În comunicarea sa intitulată „Priorități în
domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020 - Plan de realizare a
unei rețele energetice europene integrate”[17],
urmată de concluziile Consiliului Transporturi, Telecomunicații și Energie din 28
februarie 2011 și rezoluția Parlamentului European din 6 iulie 2011, Comisia a
solicitat o nouă politică privind infrastructura energetică în vederea
optimizării dezvoltării rețelelor la nivel european în perioada ante și post 2020,
pentru a permite Uniunii să își atingă obiectivele esențiale de politică
energetică în materie de competitivitate, sustenabilitate și siguranța
aprovizionării.
(3)
Consiliul European din 4 februarie 2011 a subliniat
nevoia de a moderniza și extinde infrastructura energetică a Europei și de a
interconecta rețelele dincolo de frontiere, pentru a asigura funcționarea
solidarității dintre statele membre, realizarea rutelor alternative de
aprovizionare sau de transport și a surselor de energie alternative și
dezvoltarea energiei din surse regenerabile pentru a intra în concurență cu
sursele tradiționale. Consiliul a insistat asupra faptului că nici un stat
membru al UE nu trebuie să rămână izolat în afara rețelelor europene de gaze și
energie electrică după 2015 sau să-și vadă siguranța energetică periclitată de
lipsa conexiunilor adecvate.
(4)
Decizia nr. 1364/2006/CE a Parlamentului
European și a Consiliului din 6 septembrie 2006 stabilește orientări pentru
rețelele energetice transeuropene[18].
Aceste orientări (TEN-E) urmăresc să sprijine finalizarea pieței energetice
interne a Uniunii, încurajând în același timp raționalizarea producției,
transportului, distribuției și utilizării resurselor de energie, să reducă
gradul de izolare a regiunilor mai puțin favorizate și insulare, să garanteze
siguranța și diversificarea aprovizionării cu energie a Uniunii, inclusiv prin
cooperarea cu țări terțe, și să contribuie la dezvoltarea durabilă și protecția
mediului.
(5)
Evaluarea cadrului TEN-E actual a arătat clar că,
deși această politică a avut o contribuție pozitivă la proiectele selectate,
acordându-le vizibilitate politică, nu a adus perspectiva, concentrarea și
flexibilitatea necesare pentru a acoperi lacunele identificate în ceea ce
privește infrastructura.
(6)
Accelerarea renovării infrastructurilor energetice
existente și construcția unora noi este esențială pentru realizarea
obiectivelor Uniunii în ceea ce privește politica în domeniul energiei și
climei, respectiv finalizarea pieței interne a energiei, garantarea siguranței
aprovizionării, în special cu gaze și petrol, reducerea emisiilor de gaze cu
efect de seră cu 20 %[19],
majorarea cotei deținute de energia din surse regenerabile în consumul final de
energie până la 20%[20]
și atingerea unei creșteri de 20 % a eficienței energetice până în 2020.
În același timp, Uniunea trebuie să își pregătească infrastructura pentru
continuarea decarbonizării sistemului său energetic pe termen mai lung, mergând
către 2050.
(7)
Deși este definită din punct de vedere juridic în
Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009
privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice[21] și în Directiva 2009/73/CE a
Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele
comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale[22], piața internă a energiei
rămâne fragmentată din cauza interconexiunilor insuficiente între rețelele
energetice naționale. Totuși, rețelele integrate la nivelul Uniunii sunt
esențiale pentru asigurarea unei piețe competitive și funcționale, care să
promoveze creșterea, ocuparea forței de muncă și dezvoltarea durabilă.
(8)
Infrastructura energetică a Uniunii trebuie
actualizată pentru a preveni și a spori rezistența acesteia în fața dezastrelor
naturale sau provocate de om, a efectelor adverse ale schimbărilor climatice și
a amenințărilor la adresa securității, în special în ceea ce privește
infrastructurile critice europene, așa cum au fost definite în Directiva 2008/114/CE
a Consiliului din 8 decembrie 2008 privind identificarea și desemnarea
infrastructurilor critice europene și evaluarea necesității de îmbunătățire a
protecției acestora[23].
(9)
Importanța rețelelor inteligente pentru realizarea
obiectivelor de politică energetică ale Uniunii a fost recunoscută în
Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic
și Social European și Comitetul Regiunilor „Rețele inteligente: de la inovare
la implementare”[24].
(10)
Comunicarea Comisiei intitulată „Politica
energetică a UE: angajarea în relații cu parteneri din afara frontierelor
noastre”[25]
a subliniat necesitatea ca Uniunea să includă promovarea dezvoltării
infrastructurii energetice în relațiile sale externe, în vederea sprijinirii
dezvoltării socio-economice dincolo de frontierele Uniunii. Uniunea ar trebui
să faciliteze proiectele de infrastructură care leagă rețelele energetice ale
Uniunii de rețelele țărilor terțe, în special ale țărilor învecinate și ale
țărilor cu care Uniunea a stabilit forme de cooperare specifice în domeniul
energiei.
(11)
Necesarul de investiții în infrastructurile de
transport al energiei electrice și al gazelor de importanță europeană a fost
estimat la aproximativ 200 miliarde EUR până în 2020. Creșterea semnificativă a volumului investițiilor,
comparativ cu tendințele din trecut, și necesitatea stringentă de a pune în
aplicare prioritățile privind infrastructura energetică impun o nouă abordare a
modului în care infrastructurile energetice, în special cele de natură
transfrontalieră, sunt reglementate și finanțate.
(12)
Documentul de lucru al
serviciilor Comisiei prezentat la Consiliul Transporturi, Telecomunicații și
Energie din 10 iunie 2011 „Necesitățile de investiții în infrastructura
energetică și cerințele legate de finanțare”[26]
a subliniat faptul că aproximativ jumătate din totalul investițiilor necesare
în deceniul care se va încheia în 2020 riscă să nu se materializeze în timp
util sau deloc, din cauza obstacolelor legate de autorizare, reglementare și
finanțare.
(13)
Prezenta propunere stabilește reguli pentru
dezvoltarea și realizarea la timp a interoperabilității rețelelor energetice
transeuropene, în scopul îndeplinirii obiectivelor de politică energetică din
Tratat, al asigurării funcționării pieței interne și a siguranței
aprovizionării în Uniune, al promovării eficienței energetice și economisirii
energiei, al dezvoltării de forme noi de energie din surse regenerabile, precum
și al promovării interconectării rețelelor energetice. Prin urmărirea acestor
obiective, propunerea contribuie la o creștere inteligentă, sustenabilă și
favorabilă incluziunii și aduce beneficii întregii Uniuni Europene din punctul
de vedere al competitivității și coeziunii economice, sociale și teritoriale.
(14)
În urma unor consultări aprofundate cu toate
statele membre și părțile interesate, Comisia a identificat 12 priorități
strategice privind infrastructura energetică transeuropeană; implementarea
acestora până în 2020 este crucială pentru realizarea obiectivelor Uniunii în
ceea ce privește politica în domeniul energiei și climei. Aceste priorități acoperă diferite zone geografice
sau domenii tematice în sectorul transportului și depozitării energiei
electrice, al transportului și depozitării gazelor și al infrastructurii pentru
gaz natural lichefiat sau comprimat, al transportului dioxidului de carbon și
al infrastructurii petroliere.
(15)
Identificarea proiectelor de interes comun trebuie
să aibă la bază criterii comune, transparente și obiective, în vederea
contribuției acestora la obiectivele politicii energetice. În cazul energiei electrice și al gazelor,
proiectele propuse trebuie să facă parte din cel mai recent plan decenal de
dezvoltare a rețelei. Planul respectiv trebuie
să țină seama în mod deosebit de concluziile Consiliului European din 4
februarie cu privire la necesitatea integrării piețelor periferice ale
energiei.
(16)
În vederea respectării articolului 172 din
Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene trebuie înființate grupuri
regionale care să propună proiecte de interes comun în vederea aprobării de
către statele membre. Pentru a asigura un
consens larg, aceste grupuri regionale trebuie să asigure o cooperare strânsă
între statele membre, autoritățile naționale de reglementare, inițiatorii
proiectelor și părțile interesate. Cooperarea
trebuie să se sprijine pe cât posibil pe structurile de cooperare regională
existente ale autorităților naționale de reglementare și ale operatorilor de
transport și sistem și pe alte structuri înființate de statele membre și de
Comisie.
(17)
Lista proiectelor de interes comun la nivelul
întregii Uniuni trebuie să se limiteze la acele proiecte care contribuie cel
mai mult la punerea în aplicare a coridoarelor și domeniilor prioritare în
materie de infrastructură energetică strategică. În
acest sens, este necesar ca decizia în ceea ce privește lista să fie luată de
Comisie, cu respectarea dreptului statelor membre de a aproba proiectele de
interes comun care au legătură cu teritoriul lor. Conform
analizei efectuate în evaluarea impactului care însoțește prezentul document,
numărul acestor proiecte este estimat la aproximativ 100 în domeniul energiei
electrice și 50 în domeniul gazelor.
(18)
Proiectele de interes comun trebuie implementate
cât mai rapid posibil și trebuie monitorizate și evaluate cu atenție, reducând
la minimum povara administrativă suportată de inițiatorii proiectelor. Comisia trebuie să desemneze coordonatori europeni
în cazul proiectelor care se confruntă cu dificultăți deosebite.
(19)
Procedurile de autorizare nu trebuie să antreneze
sarcini administrative disproporționate în raport cu dimensiunea sau complexitatea
proiectului, nici să impună bariere în calea dezvoltării rețelelor
transeuropene sau a accesului pe piață. Consiliul European din 19 februarie 2009
a evidențiat nevoia de a identifica și înlătura barierele în calea
investițiilor, inclusiv prin fluidizarea procedurilor de planificare și
consultare. Aceste concluzii au fost reiterate de Consiliul European din 4
februarie 2011, care a subliniat din nou importanța fluidizării și
îmbunătățirii procedurilor de autorizare, respectând în același timp competențele
naționale.
(20)
Proiectele de interes comun trebuie să beneficieze
de un „statut prioritar” la nivel național pentru a asigura procesarea
administrativă rapidă. Proiectele de interes comun vor fi considerate de
autoritățile competente ca fiind în interes public. Atunci când există un
interes public superior și sunt îndeplinite toate condițiile prevăzute în
Directivele 92/43/CE și 2000/60/CE, proiectele care au efecte adverse asupra
mediului trebuie autorizate.
(21)
Stabilirea unei singure autorități competente la
nivel național, care să integreze și să coordoneze toate procedurile de
autorizare („ghișeu unic”) ar trebui să diminueze complexitatea, să sporească
eficiența și transparența și să contribuie la îmbunătățirea cooperării între
statele membre.
(22)
În ciuda existenței unor standarde consacrate
privind participarea publicului la procedurile decizionale în domeniul
mediului, sunt necesare măsuri suplimentare pentru a asigura cele mai înalte
standarde posibile în ceea ce privește transparența și participarea publicului
la toate aspectele relevante din procesul de autorizare a proiectelor de
interes comun.
(23)
Punerea în aplicare corectă și coordonată a
Directivei Consiliului 85/337/CE, astfel cum a fost modificată, și a
convențiilor de la Aarhus și de la Espoo ar trebui să asigure armonizarea celor
mai importante principii de evaluare a efectelor asupra mediului, inclusiv în
context transfrontalier. Pe cât posibil, statele membre ar trebui să își
coordoneze evaluările proiectelor de interes comun și să asigure evaluări
comune.
(24)
Având în vedere necesitatea stringentă de a
dezvolta infrastructuri energetice, simplificarea procedurilor de autorizare
trebuie să fie însoțită de un termen limită clar pentru luarea deciziei privind
construcția proiectului de către autoritățile competente respective. Acest
termen limită trebuie să determine definirea și gestionarea mai eficientă a
procedurilor, și în niciun caz nu trebuie să compromită standardele înalte
privind protecția mediului și participarea publicului.
(25)
Prezentul regulament, în principal prevederile
privind autorizarea, participarea publicului și implementarea proiectelor de
interes comun, trebuie să se aplice fără a aduce atingere legislației
internaționale și a Uniunii, inclusiv prevederilor privind mediul și sănătatea
umană, și nici prevederilor adoptate în cadrul politicii comune în domeniul
pescuitului și al politicii maritime.
(26)
La baza discuțiilor privind alocarea adecvată a
costurilor trebuie să stea analiza, fondată pe o metodologie armonizată, a
costurilor și beneficiilor unui proiect de infrastructură la scara sistemului
energetic, în contextul planurilor decenale de dezvoltare a rețelei elaborate de
rețelele europene ale operatorilor de sisteme de transport, conform prevederilor
Regulamentului (CE) nr. 714/2009 al Parlamentului European și al
Consiliului din 13 iulie 2009 privind condițiile de acces la rețea pentru
schimburile transfrontaliere de energie electrică[27] și ale
Regulamentului (CE) nr. 715/2009 al Parlamentului European și al
Consiliului din 13 iulie 2009 privind condițiile de acces la rețelele pentru
transportul gazelor naturale[28],
și revizuite de Agenția pentru cooperarea autorităților de reglementare din
domeniul energiei conform prevederilor Regulamentului (CE) nr. 713/2009
al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 de instituire a
Agenției pentru Cooperarea Autorităților de Reglementare din Domeniul Energiei[29].
(27)
Piața internă a energiei fiind tot mai bine
integrată, sunt necesare reguli clare și transparente pentru alocarea
transfrontalieră a costurilor, în vederea accelerării investițiilor în
infrastructura transfrontalieră. Consiliul
European din 4 februarie 2011 a reamintit importanța promovării unui cadru de
reglementare care să atragă investiții în rețele prin stabilirea tarifelor la
niveluri care să țină cont de nevoile de finanțare și alocarea adecvată a
costurilor pentru investițiile transfrontaliere, îmbunătățind în același timp
concurența și competitivitatea, îndeosebi ale industriei europene, și luând în
considerare repercusiunile asupra consumatorilor.
(28)
Legislația existentă cu privire la piața internă a
energiei impune ca tarifele de acces la rețelele de energie electrică și gaze
să asigure stimulente adecvate pentru investiții. Atunci când aplică legislația
privind piața internă a energiei, autoritățile naționale de reglementare trebuie
să se asigure că stimulentele pentru proiecte de interes comun, inclusiv
stimulentele pe termen lung, sunt proporționale cu nivelul riscului specific pe
care îl comportă proiectul. Acest lucru este valabil în special în sectorul
energiei electrice, în ceea ce privește tehnologiile de transport inovatoare,
pentru a permite integrarea pe scară largă a energiei din surse regenerabile, a
surselor de energie descentralizate sau a adaptării cererii în rețelele
interconectate, și în sectorul gazelor, în ceea ce privește infrastructura de
transport, pentru a oferi posibilitatea de a rezerva anticipat capacitățile sau
mai multă flexibilitate pe piață, permițând tranzacționarea pe termen scurt sau
furnizarea de energie de rezervă în cazul perturbărilor în aprovizionare.
(29)
Programul energetic european pentru redresare
(PERE)[30]
a demonstrat valoarea adăugată pe care o prezintă efectul de levier al
acordării unor ajutoare financiare semnificative din partea Uniunii asupra
atragerii de fonduri private. Consiliul European din 4 februarie 2011 a
recunoscut faptul că anumite proiecte de infrastructură energetică pot necesita
finanțare publică limitată pentru a atrage finanțare privată. Având în vedere criza economico-financiară și
constrângerile bugetare, viitorul cadru financiar multianual trebuie să
introducă forme de sprijin orientat, prin subvenții și instrumente financiare,
care să atragă noi investitori în coridoarele și domeniile prioritare privind
infrastructura energetică, menținând în același timp contribuția bugetară a
Uniunii la un nivel cât mai scăzut.
(30)
Proiectele de interes comun în domeniul energiei
electrice, al gazelor și al dioxidului de carbon trebuie să fie eligibile
pentru a beneficia de asistență financiară din partea UE, pentru realizarea de
studii și, în anumite condiții, de lucrări, în temeiul propunerii de Regulament
de instituire a mecanismului „Conectarea Europei”, fie sub formă de subvenții,
fie sub formă de instrumente financiare inovatoare. Astfel se va asigura
finanțare adaptată pentru acele proiecte de interes comun care nu sunt viabile
prin prisma cadrului de reglementare existent și a condițiilor de pe piață. Un
astfel de ajutor financiar va asigura sinergiile necesare cu finanțarea prin instrumente
care aparțin de alte politici ale Uniunii. În special, mecanismul „Conectarea
Europei” va finanța infrastructura energetică de importanță europeană, în timp
ce fondurile structurale vor finanța rețelele inteligente de distribuție a
energiei de importanță locală sau regională. Astfel, cele două surse de
finanțare se vor completa reciproc.
(31)
Prin urmare, Decizia nr. 1364/2006/CE ar trebui
abrogată.
(32)
Deoarece obiectivul prezentului regulament, și
anume elaborarea și interoperabilitatea rețelelor energetice transeuropene și
conectarea acestor rețele, nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către
statele membre și poate fi realizat mai bine la nivelul Uniunii, aceasta poate
adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, prevăzut la articolul 5
din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul
proporționalității, astfel cum este enunțat la articolul respectiv, prezentul
regulament nu depășește ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestui
obiectiv,
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
CAPITOLUL I - DISPOZIȚII
GENERALE
Articolul 1
Obiect și domeniu de aplicare
1.           Prezentul regulament
stabilește orientări privind dezvoltarea și interoperabilitatea la timp a
coridoarelor și domeniilor prioritare privind infrastructurile energetice
transeuropene enumerate în anexa I.
2.           În special, prezentul
regulament:
(a)
stabilește norme privind identificarea proiectelor
de interes comun care sunt necesare pentru implementarea acestor coridoare și domenii
prioritare și care se încadrează în categoriile de infrastructură energetică
referitoare la energie electrică, gaze, petrol și dioxid de carbon, enumerate
în anexa II;
(b)
facilitează punerea în aplicare la timp a
proiectelor de interes comun, prin accelerarea procesului de autorizare și
îmbunătățirea participării publicului;
(c)
prevede norme privind alocarea transfrontalieră a
costurilor și stimulente legate de risc pentru proiectele de interes comun;
(d)
stabilește condiții de eligibilitate pentru
proiectele de interes comun care vor beneficia de ajutor financiar din partea
Uniunii Europene în temeiul [Regulamentului Parlamentului European și al
Consiliului de instituire a mecanismului „Conectarea Europei”].
Articolul 2
Definiții
În sensul prezentului regulament, în afară de
definițiile prevăzute în Directivele 2009/28/CE, 2009/72/CE și 2009/73/CE,
Regulamentele (CE) nr. 713/2009, (CE) nr. 714/2009 și (CE) nr. 715/2009
se aplică și definițiile următoare:
1.           „infrastructură energetică”
înseamnă orice echipament fizic conceput pentru a permite transportul și distribuția
energiei electrice sau a gazelor, transportul petrolului sau al dioxidului de
carbon sau depozitarea energiei electrice sau a gazelor, aflat pe teritoriul
Uniunii sau care leagă Uniunea de una sau mai multe țări terțe;
2.           „decizie exhaustivă” înseamnă
decizia luată de o autoritate competentă de a acorda sau de a refuza
autorizarea construcției infrastructurii energetice legate de un proiect, fără
a aduce atingere eventualelor decizii ulterioare, luate în contextul acordării
accesului la proprietate, sau procedurilor de recurs administrativ sau judiciar
aferente;
3.           „proiect” înseamnă una sau
mai multe linii, conducte, facilități, echipamente, instalații și categorii de
infrastructură legate de acestea, așa cum sunt enumerate în anexa II, care
vizează construcția de infrastructuri energetice noi sau consolidarea sau
reabilitarea celor existente;
4.           „proiect de interes comun”
înseamnă un proiect care este necesar pentru implementarea coridoarelor și domeniilor
prioritare privind infrastructura energetică stabilite în anexa I;
5.           „inițiator al proiectului”
înseamnă:
(a)
operator de transport și sistem sau operator de
sistem de distribuție sau alt operator sau investitor care elaborează un
proiect de interes comun; sau
(b)
dacă există mai mulți operatori de transport și
sistem, operatori de sistem de distribuție, alți operatori, investitori sau
orice grup format din aceste categorii de operatori, entitatea cu personalitate
juridică în temeiul legii naționale aplicabile, care a fost desemnată prin
contract încheiat între aceștia, și care are capacitatea de a-și asuma
obligații juridice și riscuri financiare în numele părților la contract.
CAPITOLUL II - PROIECTELE DE INTERES COMUN
Articolul 3
Identificarea proiectelor de interes comun
1.           Comisia stabilește lista
proiectelor de interes comun la nivelul Uniunii. Lista va fi revizuită și
actualizată în funcție de necesități, din doi în doi ani. Prima listă se adoptă
până cel târziu la 31 iulie 2013.
2.           În scopul identificării
proiectelor de interes comun, Comisia stabilește un grup regional (denumit în
continuare „grup”), astfel cum este definit în secțiunea 1 a anexei III
pe baza fiecărui coridor și domeniu prioritar și a acoperirii geografice a
acestora, în conformitate cu anexa I.
3.           Fiecare grup elaborează o
listă de proiecte de interes comun, conform procesului prevăzut în
secțiunea 2 din anexa III, în funcție de contribuția fiecărui proiect
la implementarea coridoarelor și domeniilor prioritare privind infrastructura
energetică prevăzute în anexa I și de gradul în care îndeplinesc
criteriile stabilite la articolul 4. Fiecare propunere individuală de proiect
necesită aprobarea statului membru sau a statelor membre al căror teritoriu
este afectat de proiect.
4.           Pentru proiectele privind
energia electrică și gazele care se încadrează în categoriile stabilite la
punctele 1 și 2 din anexa II, fiecare grup transmite, cu cel puțin șase
luni înainte de adoptarea listei la nivelul Uniunii menționate la
alineatul 1, propunerea sa de listă de proiecte de interes comun către
Agenția Europeană de Cooperare a Autorităților de Reglementare în Domeniul
Energiei (denumită în continuare „Agenția”).
Pentru proiectele privind petrolul și dioxidul de
carbon care se încadrează în categoriile stabilite la punctele 3 și 4 din anexa II,
fiecare grup transmite, cu cel puțin șase luni înainte de adoptarea listei la
nivelul Uniunii menționate la alineatul (1), propunerea sa de listă de
proiecte de interes comun către Comisie.
5.           Pentru proiectele privind
energia electrică și gazele care se încadrează în categoriile stabilite la
punctele 1 și 2 din anexa II, Agenția transmite, în termen de două luni de
la data primirii propunerilor de liste de proiecte de interes comun prevăzute
în primul punct de la alineatul (4), un aviz către Comisie în legătură cu
propunerile de liste de proiecte de interes comun, ținând cont îndeosebi de
aplicarea consecventă a criteriilor stabilite la articolul 4 de către
grupuri, precum și de rezultatele analizei efectuate de rețelele europene ale
operatorilor de sisteme de transport (ENTSO) pentru energie electrică și pentru
gaze naturale, în conformitate cu punctul 2.6 din anexa III.
6.           Pentru proiectele de
transport al petrolului și dioxidului de carbon care se încadrează în
categoriile stabilite la punctele 3 și 4 din anexa II, Comisia evaluează
aplicarea criteriilor stabilite la articolul 4. Pentru proiectele privind
dioxidul de carbon care se încadrează în categoria stabilită la punctul 4
din anexa II, Comisia ține cont și de posibilitatea ca UE să se extindă în
viitor pentru a include noi state membre.
7.           După
adoptarea deciziei Comisiei menționate la alineatul (1), proiectele de
interes comun devin o parte integrantă din planurile regionale de investiții
relevante, în conformitate cu articolul 12 din Regulamentele (CE)
nr. 714/2009 și (CE) nr. 715/2009, și din planurile decenale naționale
privind dezvoltarea rețelei, în conformitate cu articolul 22 din
Directivele 72/2009/CE și 73/2009/CE și din alte planuri naționale privind
infrastructura care ar putea fi vizate, după caz. Proiectele primesc cel mai
înalt grad de prioritate posibil în cadrul fiecăruia din aceste planuri.
Articolul 4
Criterii aplicabile proiectelor de interes comun
1.           Proiectele de interes comun
îndeplinesc următoarele criterii generale:
(a)
proiectul este necesar pentru implementarea
coridoarelor și domeniilor prioritare privind infrastructura energetică
stabilite în anexa I; și
(b)
proiectul demonstrează viabilitate din punct de
vedere economic, social și al mediului; și
(c)
proiectul implică cel puțin două state membre, fie
prin faptul că traversează direct frontiera unuia sau mai multor state membre,
fie prin faptul că este situat pe teritoriul unui stat membru și are un impact
transfrontalier semnificativ, conform punctului 1 din anexa IV;
2.           În plus, următoarele criterii
specifice se aplică în cazul proiectelor de interes comun care se încadrează în
categoriile specifice de infrastructură energetică:
(a)
în ceea ce privește transportul energiei electrice
și proiectele de depozitare care se încadrează în categoriile stabilite la
punctul 1 literele (a) - (d) din anexa II, proiectul contribuie
semnificativ la cel puțin unul din criteriile specifice următoare:
–
integrarea pieței, concurență și flexibilitatea
sistemului;
–
sustenabilitate, inclusiv prin transportul energiei
generate din surse regenerabile până la principalele centre de consum și situri
de depozitare;
–
interoperabilitate și operarea în siguranță a
sistemului;
(b)
în ceea ce privește proiectele referitoare la gaze
care se încadrează în categoriile stabilite la punctul 2 din anexa II,
proiectul contribuie semnificativ la cel puțin unul din criteriile specifice
următoare:
–
integrarea pieței, interoperabilitate și
flexibilitatea sistemului;
–
siguranța aprovizionării, inclusiv prin
diversificarea surselor, a partenerilor și a rutelor de aprovizionare;
–
concurență, inclusiv prin diversificarea surselor,
a partenerilor și a rutelor de aprovizionare;
–
sustenabilitate;
(c)
în ceea ce privește proiectele referitoare la
rețele inteligente de energie electrică, care se încadrează în categoriile
stabilite la punctul 1 litera (e) din anexa II, proiectul
contribuie semnificativ la cel puțin una din funcțiile specifice următoare:
–
integrarea și implicarea utilizatorilor rețelei
având noi cerințe tehnice cu privire la cererea și oferta lor de energie
electrică;
–
eficiența și interoperabilitatea transmiterii și
distribuției energiei electrice în operarea cotidiană a rețelei;
–
siguranța rețelei, sistemul de control și calitatea
aprovizionării;
–
planificarea optimizată a viitoarelor investiții
rentabile în rețea;
–
funcționarea pieței și serviciile către clienți;
–
implicarea utilizatorilor în gestionarea consumului
lor de energie;
(d)
în ceea ce privește proiectele referitoare la
transportul petrolului care se încadrează în categoriile stabilite la
punctul 3 din anexa II, proiectul contribuie semnificativ la cel
puțin unul din următoarele trei criterii specifice:
–
siguranța aprovizionării, prin reducerea
dependenței de o singură sursă sau rută de aprovizionare;
–
utilizarea eficientă și sustenabilă a resurselor
prin reducerea riscurilor la adresa mediului;
–
interoperabilitate;
(e)
în ceea ce privește proiectele referitoare la
transportul dioxidului de carbon care se încadrează în categoriile stabilite la
punctul 4 din anexa II, proiectul contribuie semnificativ la cel puțin
unul din următoarele trei criterii specifice:
–
evitarea, cu costuri mici, a emisiilor de dioxid de
carbon, menținând în același timp siguranța aprovizionării cu energie;
–
creșterea rezilienței și a siguranței transportului
dioxidului de carbon;
–
utilizarea eficientă a resurselor, prin conectarea
de surse multiple de CO2 și situri de depozitare, prin
infrastructuri comune și reducerea la minimum a presiunii asupra mediului și a
riscurilor la adresa mediului.
3.           În ceea ce privește
proiectele care se încadrează în categoriile stabilite la punctele 1 – 3 din anexa II,
criteriile enumerate în prezentul articol se evaluează în conformitate cu
indicatorii stabiliți la punctele 2 - 5 din anexa IV.
4.           La
clasificarea proiectelor care contribuie la implementarea aceleiași priorități,
trebuie acordată atenția cuvenită caracterului urgent al fiecărui proiect
propus, din punct de vedere al îndeplinirii obiectivelor de politică energetică
referitoare la integrarea pieței și concurență, sustenabilitate și siguranța
aprovizionării, precum și numărului de state membre afectate de fiecare proiect
și complementarității acestuia cu alte proiecte propuse. Pentru proiectele care
intră în categoria prevăzută la punctul 1 litera (e) din anexa II,
trebuie acordată atenția cuvenită și numărului de utilizatori afectați de
proiect, consumului anual de energie și cotei energiei generate din surse
nedispecerizabile din zona unde se află acești utilizatori.
Articolul 5
Implementare și monitorizare
1.           Inițiatorii proiectelor pun
în aplicare proiectele de interes comun în conformitate cu un plan de
implementare care include un calendar privind studiile de fezabilitate și de
design, aprobarea din partea autorității de reglementare, construcția și punerea
în funcțiune, și cu programul de autorizare menționat la articolul 11
alineatul (3). Operatorii de transport și sistem, operatorii sistemelor de
distribuție și alți operatori exploatează proiectele de interes comun din zona
lor.
2.           Agenția și grupurile
monitorizează progresele realizate în implementarea proiectelor de interes
comun. Grupurile pot solicita informații suplimentare furnizate în conformitate
cu paragrafele 3, 4 și 5, pot verifica informațiile primite la fața locului și
pot convoca întâlniri cu părțile relevante. De asemenea, grupurile pot solicita
Agenției să ia măsuri pentru a facilita implementarea proiectelor de interes
comun.
3.           Până la data de 31 martie a
fiecărui an care urmează anului de selecție ca proiect de interes comun în
conformitate cu articolul 4, inițiatorii de proiecte transmit Agenției un
raport anual pentru fiecare proiect din categoriile prevăzute la punctele 1 și 2
din anexa II, iar pentru proiectele din categoriile prevăzute la punctele 3
și 4 din anexa II transmit un raport anual grupului respectiv. Acest
raport oferă detalii privind:
(a)
progresele înregistrate cu privire la dezvoltarea,
construcția sau punerea în funcțiune a proiectului, în special în ceea ce privește
acordarea autorizațiilor și procedurile de consultare;
(b)
după caz, întârzierile față de planurile de punere
în aplicare și alte dificultăți întâlnite.
4.           În termen de trei luni de la
primirea rapoartelor anuale, Agenția transmite grupurilor un raport consolidat
pentru proiectele de interes comun care se încadrează în categoriile prevăzute
la punctele 1 și 2 din anexa II , evaluând progresele înregistrate și
propunând, după caz, măsuri pentru depășirea întârzierilor și a dificultăților
întâmpinate. Evaluarea acoperă, de asemenea, în conformitate cu dispozițiile
articolului 6 alineatele (8) și (9) din Regulamentul (CE)
nr. 713/2009, implementarea coerentă a planurilor de dezvoltare a rețelelor
la nivelul Uniunii având în vedere coridoarele și domeniile prioritare de
infrastructură precizate în anexa I.
5.           În fiecare an, autoritățile
competente interesate, menționate la articolul 9, informează grupul
respectiv, în cadrul reuniunii ulterioare primirii rapoartelor anuale prevăzute
la alineatul (3), cu privire la situația și, dacă este cazul, întârzierile
în punerea în aplicare a proiectelor de interes comun situate pe teritoriul
lor.
6.           Dacă punerea în funcțiune a
unui proiect de interes comun este întârziată cu mai mult de doi ani față de
planul de punere în aplicare fără o justificare adecvată:
(a)
Inițiatorul proiectului respectiv acceptă investiții
din partea unuia sau mai multor operatori sau investitori, în vederea punerii
în aplicare a proiectului. Operatorul sistemului din zona în care este situată
investiția pune la dispoziția operatorului (operatorilor) sau investitorului
(investitorilor) care pun în aplicare proiectul toate informațiile necesare
pentru efectuarea investiției, conectează noile active la rețeaua de transport
și, în general, depune toate eforturile pentru a facilita implementarea
investiției, precum și exploatarea și întreținerea sigură, fiabilă și eficientă
a proiectului de interes comun.
(b)
Comisia poate lansa o cerere de propuneri deschisă
tuturor inițiatorilor de proiecte în vederea construcției proiectului conform
unor termene convenite.
7.           Un proiect de interes comun
poate fi eliminat de pe lista proiectelor de interes comun la nivelul Uniunii
în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 3 alineatul (1) a
doua teză, dacă:
(c)
analiza cost-beneficiu la nivelul sistemului
energetic, realizată de către ENTSO în conformitate cu punctul 6 din anexa III,
nu conduce la un rezultat pozitiv pentru proiect;
(d)
proiectul nu mai este inclus în planul decenal de
dezvoltare a rețelei;
(e)
includerea în lista prevăzută la articolul 3
alineatul (1) s-a făcut pe baza unor informații incorecte care au
reprezentat factorul determinant în luarea deciziei;
(f)
proiectul nu respectă legislația în vigoare a
Uniunii.
Proiectele care sunt retrase din lista de proiecte
la nivelul Uniunii își pierd toate drepturile și obligațiile privind proiectele
de interes comun, care le revin în temeiul prezentului regulament. Prezentul
articol nu aduce atingere eventualelor finanțări din partea UE plătite înainte
de decizia de eliminare.
Articolul 6
Coordonatorii europeni
1.           Atunci când un proiect de
interes comun se confruntă cu dificultăți semnificative legate de punerea în
aplicare, Comisia poate desemna un coordonator european pentru o perioadă de
până la un an, care poate fi prelungită de două ori.
2.           Coordonatorul european
îndeplinește următoarele sarcini:
(a)
promovează proiectul (proiectele) pentru care a
fost desemnat coordonator european, precum și dialogul transfrontalier dintre
inițiatorii de proiecte și părțile interesate implicate;
(b)
ajută părțile implicate, dacă este cazul, la
consultarea părților interesate implicate și la obținerea autorizațiilor
necesare pentru proiect(e);
(c)
asigură acordarea de către statele membre
interesate a sprijinului adecvat și a conducerii strategice pentru pregătirea și
punerea în aplicare a proiectului (proiectelor);
(d)
transmite Comisiei în fiecare an un raport privind
progresele înregistrate de proiect (proiecte), respectiv dificultățile și
obstacolele care ar putea conduce la întârzieri semnificative ale punerii în
funcțiune a proiectului (proiectelor). Comisia transmite raportul grupurilor
interesate și Parlamentului European.
3.           Coordonatorul
european este ales pe baza experienței sale legate de sarcinile specifice cu
care este însărcinat(ă) pentru proiectul (proiectele) respectiv(e).
4.           În decizia prin care este
desemnat un coordonator european se specifică caietul de sarcini care detaliază
durata mandatului, sarcinile specifice și termenele corespunzătoare, precum și
metodologia care trebuie urmată. Efortul de coordonare va fi proporțional cu
complexitatea și cu costurile estimate ale proiectului (proiectelor).
5.           Statele membre interesate
cooperează cu coordonatorul european în executarea sarcinilor prevăzute la
alineatele (2) și (4).
CAPITOLUL III –
Autorizare și participarea publicului
Articolul 7
Regimul de interes comun
1.           În vederea accelerării
procedurilor de autorizare și îmbunătățirii participării publicului,
prevederile prezentului capitol se aplică tuturor proiectelor de interes comun.
Articolul 8
„Statutul prioritar” al proiectelor de interes comun
1.           Proiectele de interes comun
primesc statutul de proiecte de cea mai mare importanță națională posibilă și
sunt tratate în consecință în cadrul procedurilor de autorizare, în cazul în
care se prevede astfel în legislația națională aplicabilă tipului corespunzător
de infrastructură energetică și în conformitate cu dispozițiile acesteia.
2.           Adoptarea listei de proiecte
de interes comun la nivelul Uniunii consacră interesul public și necesitatea
proiectelor respective în statele membre interesate și este recunoscută ca
atare de către toate părțile interesate.
3.           Pentru a asigura o prelucrare
administrativă eficientă a dosarelor privind proiectele de interes comun, inițiatorii
de proiecte și toate autoritățile implicate se asigură că dosarelor li se
acordă tratament preferențial în ceea ce privește resursele alocate.
4.           În vederea respectării
termenelor stabilite la articolul 11 și reducerii poverii administrative
legate de finalizarea proiectelor de interes comun, statele membre iau măsurile
necesare pentru fluidizarea procedurilor de evaluare a impactului asupra
mediului în termen de nouă luni de la intrarea în vigoare a prezentului
regulament. Aceste măsuri nu aduc atingere obligațiilor care rezultă din
legislația Uniunii.
În termen de trei luni de la intrarea în vigoare a
prezentului regulament, Comisia emite orientări pentru a ajuta statele membre
să definească măsuri adecvate și pentru a asigura aplicarea coerentă a
procedurilor de evaluare a impactului asupra mediului obligatorii în temeiul
legislației UE privind proiectele de interes comun.
5.           Cu privire la impactul asupra
mediului abordat la articolul 6 alineatul (4) din Directiva 92/43/CE
și la articolul 4 alineatul (7) din Directiva 2000/60/CE, proiectele
de interes comun sunt considerate în interes public și pot fi considerate ca
fiind „în interes public superior” dacă sunt îndeplinite toate condițiile
prevăzute în directivele menționate.
Dacă este necesar avizul
Comisiei în conformitate cu Directiva 92/43/CE, Comisia și autoritatea competentă
în temeiul articolului 9 se asigură că decizia privind „interesul public
superior” este luată în termenul stabilit la articolul 1 alineatul (1).
Articolul 9
Organizarea procesului de autorizare
1.           În termen de șase luni de la
intrarea în vigoare a prezentului regulament, fiecare stat membru desemnează o
autoritate națională competentă responsabilă cu facilitarea și coordonarea
procesului de autorizare a proiectelor de interes comun și cu punerea în
aplicare a sarcinilor relevante pentru procesul de autorizare, astfel cum sunt
definite în prezentul capitol.
2.           Autoritatea competentă emite,
fără a aduce atingere cerințelor aplicabile în temeiul legislației
internaționale și a Uniunii, decizia exhaustivă în termenul prevăzut la
articolul 11 alineatul (1) în conformitate cu una din procedurile
următoare:
(a)
sistem integrat: decizia exhaustivă emisă de către
autoritatea competentă este singura decizie obligatorie din punct de vedere
juridic care rezultă din procedura legală de autorizare. Atunci când în proiect
sunt implicate alte autorități, avizul acestora poate fi utilizat drept
contribuție la procedură, fiind luat în considerare de către autoritatea
competentă.
(b)
sistem coordonat: decizia exhaustivă poate cuprinde
mai multe decizii obligatorii din punct de vedere juridic emise de către
autoritatea competentă și de către alte autorități implicate. Autoritatea
competentă stabilește, de la caz la caz, termene limită rezonabile pentru
emiterea deciziilor individuale. Autoritatea competentă poate lua o decizie
individuală în numele unei alte autorități naționale implicate, dacă decizia
autorității respective nu este prezentată în termenul limită și dacă
întârzierea nu are o justificare adecvată. Autoritatea competentă poate
respinge o decizie individuală a unei alte autorități naționale, dacă nu
consideră că decizia respectivă este argumentată suficient în ceea ce privește
elementele de probă pe baza cărora autoritatea în cauză a luat decizia.
Autoritatea competentă se asigură că cerințele aplicabile în temeiul
legislației internaționale și a Uniunii sunt respectate și își justifică decizia
în mod corespunzător.
3.           Dacă un proiect de interes
comun prevede luarea unor decizii în două sau mai multe state membre, autoritățile
competente iau măsurile necesare pentru cooperarea și coordonarea eficientă și
eficace dintre acestea, inclusiv pentru respectarea dispozițiilor convenției de
la Espoo și a prevederilor menționate la articolul 11 alineatul (3).
Statele membre fac tot posibilul pentru a asigura proceduri comune, în special
cu privire la evaluarea impactului asupra mediului.
4.           Statele
membre fac tot posibilul pentru a se asigura că recursurile care contestă
legalitatea unei decizii exhaustive pe motive de fond sau de procedură sunt
gestionate în cel mai eficient mod posibil.
Articolul 10
Transparența și participarea publicului
1.           Pentru a spori transparența
pentru toate părțile interesate implicate, autoritatea competentă publică, în
termen de nouă luni de la intrarea în vigoare a prezentului regulament, un
manual de procedură privind procesul de autorizare aplicabil proiectelor de
interes comun. Manualul trebuie actualizat după caz și pus la dispoziția
publicului. Manualul include cel puțin informațiile specificate la
punctul 1 din anexa VI.
2.           Fără a aduce atingere
cerințelor din convențiile de la Aarhus și de la Espoo și prevederilor
aplicabile din legislația Uniunii, toate părțile implicate în procesul de
autorizare respectă principiile privind participarea publicului stabilite la
punctul 2 din anexa VI.
3.           În termen de trei luni de la
inițierea procesului de autorizare în temeiul articolului 11
alineatul (1) litera (a), inițiatorul proiectului elaborează și
prezintă autorității competente un concept privind participarea publicului.
Autoritatea competentă solicită modificări sau aprobă conceptul privind
participarea publicului în termen de o lună. Conceptul include cel puțin
informațiile specificate la punctul 3 din anexa VI.
4.           Cel puțin o consultare
publică se realizează de către inițiatorul proiectului sau, dacă legislația
națională prevede astfel, de către autoritatea competentă, înainte de
transmiterea dosarului de candidatură la autoritatea competentă în conformitate
cu articolul 11 alineatul (1) litera (a). Consultarea publică
oferă informații privind proiectul părților interesate menționate la punctul 2
litera (a) din anexa VI, într-un stadiu incipient, și identifică cel
mai potrivit loc și cel mai potrivit traseu, precum și subiectele relevante de
abordat în cadrul dosarului de candidatură. Condițiile minime ale consultării
publice sunt precizate la punctul 4 din anexa VI. Inițiatorul
proiectului trebuie să pregătească și să prezinte, împreună cu dosarul de
autorizare adresat autorității competente, un raport care sintetizează
rezultatele activităților legate de participarea publicului anterior depunerii
dosarului. Autoritatea competentă acordă atenția cuvenită acestor rezultate la
luarea deciziei exhaustive.
5.           Pentru proiectele care
traversează frontierele a două sau mai multe state membre, consultările publice
organizate în conformitate cu alineatul (4) în fiecare stat membru
implicat au loc în termen de cel mult două luni de la începerea primei
consultări publice într-unul din statele membre respective.
6.           Pentru proiectele care ar
putea avea efecte transfrontaliere adverse semnificative într-unul sau mai
multe state membre învecinate și care intră sub incidența articolului 7
din Directiva 85/337/CEE și a convenției de la Espoo, informațiile relevante
sunt puse la dispoziția autorității competente a statului membru învecinat sau
a autorităților competente ale statelor membre învecinate. Autoritatea
competentă din statul sau statele membre învecinate indică dacă dorește să
participe la procedurile relevante de consultare publică.
7.           Inițiatorul proiectului sau,
în cazul în care legislația națională prevede astfel, autoritatea competentă,
creează și actualizează regulat o pagină web dedicată proiectului, conținând
informații relevante despre proiect și un link către pagina web a Comisiei și
respectând cerințele specificate la punctul 5 din anexa VI. Informațiile
sensibile din punct de vedere comercial nu sunt divulgate.
De asemenea, inițiatorii
de proiect publică informațiile relevante prin intermediul altor mijloace
adecvate de informare la care are acces publicul.
Articolul 11
Durata și organizarea procesului de autorizare
1.           Procesul de autorizare este
alcătuit din două etape și nu poate să depășească durata de trei ani:
(a)
procedura anterioară depunerii candidaturii,
definită drept perioada dintre începutul procesului de autorizare și acceptarea
dosarului de candidatură de către autoritatea competentă, nu poate să depășească
doi ani.
Pentru a stabili începutul procesului de
autorizare, inițiatorul sau inițiatorii de proiect notifică în scris
autoritatea competentă a statului sau statelor membre interesate cu privire la
proiect și includ o prezentare rezonabil de detaliată a acestuia. Nu mai târziu
de două săptămâni de la primirea notificării, autoritatea competentă poate
accepta sau, în cazul în care nu consideră că proiectul este suficient de avansat
pentru a demara procesul de autorizare, poate refuza în scris notificarea. În
cazul refuzului, autoritatea competentă trebuie să își justifice decizia. Data
la care autoritatea competentă a semnat decizia de acceptare a notificării
reprezintă data începerii procesului de autorizare. În cazul în care sunt
implicate două sau mai multe state membre, data la care ultima autoritate
competentă implicată a acceptat notificarea reprezintă data începerii
procesului de autorizare.
(b)
Procedura legală de autorizare, definită drept
perioada cuprinsă între data acceptării dosarului de candidatură depus și data
emiterii deciziei exhaustive a autorității competente, nu trebuie să depășească
un an. Statele membre pot stabili, dacă se consideră adecvat, o dată limită
anterioară acestui termen.
2.           În termen de o lună de la
începerea procesului de autorizare în conformitate cu alineatul (1)
litera (a), autoritatea competentă identifică, în strânsă colaborare cu
celelalte autorități implicate, domeniul de aplicare a materialului și gradul
de detaliere a informațiilor care trebuie prezentate de către inițiatorul
proiectului în cadrul dosarului de candidatură pentru a solicita emiterea unei
decizii exhaustive. Identificarea are loc pe baza listei de verificare
prevăzute în anexa VI punctul 1 litera (e). În acest scop este
necesară cel puțin o reuniune între autoritatea competentă și inițiatorul
proiectului și, dacă autoritatea competentă consideră că este adecvat, cu alte
autorități și părți interesate implicate. O descriere detaliată a modalităților
de depunere a candidaturii, care include rezultatele reuniunii, trebuie trimisă
fiecărui inițiator de proiect și pusă la dispoziția publicului în termen de cel
mult o lună de la reuniune.
3.           În
termen de trei luni de la începutul procesului de autorizare în conformitate cu
alineatul (1) litera (a), autoritatea competentă elaborează, în
strânsă cooperare cu inițiatorul proiectului și alte autorități interesate și
ținând cont de rezultatele activităților derulate în temeiul alineatului (2),
un program detaliat al procesului de autorizare, identificând cel puțin
următoarele elemente:
(a)
deciziile și avizele care trebuie obținute;
(b)
autoritățile, părțile interesate și publicul care
ar putea fi afectat;
(c)
etapele individuale ale procedurii și durata acestora;
(d)
etapele principale care trebuie urmate în vederea
emiterii deciziei exhaustive și termenele aferente;
(e)
resursele planificate de autorități și eventualele
resurse suplimentare necesare.
Pentru proiectele care traversează granițele unuia
sau mai multor state membre, autoritățile competente ale statelor membre
implicate își aliniază calendarele și elaborează un calendar comun.
4.           Inițiatorul proiectului se
asigură că dosarul de candidatură este complet și adecvat și solicită avizul
autorității competente cât mai devreme cu putință în cadrul procedurii
anterioare depunerii candidaturii. Inițiatorul proiectului cooperează cu
autoritatea competentă pentru a respecta termenele și programul detaliat,
astfel cum este definit la alineatul (3).
5.           În termen de o lună de la
primirea dosarului de candidatură, autoritatea competentă solicită inițiatorului
de proiect, dacă este cazul, informații suplimentare cu privire la informațiile
lipsă, pe care inițiatorul proiectului trebuia să le transmită. Aceste
informații se referă strict la subiecte identificate în descrierea detaliată a
modalităților de depunere a candidaturii. În termen de o lună de la primirea
dosarului complet, autoritatea competentă acceptă în scris candidatura.
Solicitările ulterioare de informații suplimentare sunt admise doar dacă sunt
justificate de noi circumstanțe sau dacă sunt explicate corespunzător de către
autoritatea competentă.
6.           În cazul expirării termenului
limită pentru emiterea deciziei exhaustive, autoritatea competentă prezintă
grupului competent măsurile luate sau care trebuie luate pentru încheierea
procedurii de autorizare în termenul cel mai scurt posibil. Grupul poate
solicita autorității competente să raporteze în mod regulat cu privire la
progresele înregistrate în acest sens.
7.           Termenele limită menționate
în prevederile de mai sus nu aduc atingere obligațiilor care decurg din
legislația națională și din cea a Uniunii.
CAPITOLUL IV – Procesul de reglementare
Articolul 12
Analiza cost-beneficiu pe ansamblul sistemului energetic
1.           În termen de o lună de la
intrarea în vigoare a prezentului regulament, ENTSO pentru energie electrică și
ENTSO pentru gaze naturale prezintă Agenției și Comisiei câte o metodologie,
inclusiv cu privire la modelarea pieței și a rețelelor, de analiză cost-beneficiu
armonizată la nivelul Uniunii a proiectelor de interes comun care se înscriu în
categoriile prevăzute în anexa II punctul 1 literele (a) – (d) și
punctul 2. Metodologia trebuie elaborată în conformitate cu principiile
stabilite în anexa V.
2.           În termen de trei luni de la
primirea metodologiei, Agenția, în urma consultării formale cu organizațiile
reprezentante ale tuturor părților interesate relevante, prezintă Comisiei un
aviz privind metodologia.
3.           În termen de trei luni de la
primirea avizului din partea Agenției, Comisia emite un aviz privind
metodologia.
4.           În termen de trei luni de la
primirea avizului Comisiei, ENTSO pentru energie electrică și ENTSO pentru gaze
naturale își adaptează metodologia în mod corespunzător și o înaintează Comisiei
spre aprobare.
5.           În termen de două săptămâni
de la aprobarea de către Comisie, ENTSO pentru energie electrică și ENTSO
pentru gaze naturale își publică metodologiile pe paginile lor web. Cele două
rețele transmit Comisiei și Agenției, la cerere, seturile de date de intrare
astfel cum sunt definite în anexa IV punctul 1, precum și alte date
relevante cu privire la rețele, la piață și la fluxurile de sarcină într-o
formă suficient de precisă, în conformitate cu legislațiile naționale și
acordurile de confidențialitate aplicabile. Datele sunt valabile la data
introducerii cererii. Comisia și Agenția asigură tratamentul confidențial al
datelor primite, atât de către ele însele, cât și de orice parte însărcinată cu
realizarea unor lucrări de analiză pe baza datelor respective.
6.           Metodologia se actualizează și
se îmbunătățește în mod regulat, în conformitate cu procedura stabilită la
alineatele (1) - (5). În urma consultării formale cu organizațiile reprezentând
toate părțile implicate relevante și cu Comisia, Agenția poate solicita astfel
de actualizări și îmbunătățiri, oferind o motivație adecvată și precizând
termenele limită.
7.           Metodologia se aplică la
analiza cost-beneficiu a tuturor planurilor decenale de dezvoltare a rețelei de
energie electrică sau de gaze realizate ulterior de ENTSO pentru energie
electrică sau pentru gaze, în conformitate cu articolul 8 din
Regulamentul (CE) nr. 714/2009 și Regulamentul (CE) nr. 715/2009.
8.           Până
la 31 decembrie 2016, ENTSO pentru energie electrică și ENTSO pentru gaze
naturale prezintă împreună Comisiei și Agenției un model comun de piață și de
rețea pentru energie electrică și gaze, incluzând atât transportul, cât și
depozitarea energiei electrice și a gazelor, acoperind domeniile și coridoarele
prioritare stabilite în anexa I și elaborat în conformitate cu principiile
stabilite în anexa V. După aprobarea modelului de către Comisie conform
dispozițiilor de la alineatele (2) – (4), modelul este inclus în metodologie.
Articolul 13
Facilitarea investițiilor cu impact transfrontalier
1.           Costurile cu investițiile
legate de un proiect de interes comun care intră în categoriile stabilite în
anexa II, punctul 1 literele (a) – (d) și punctul 2 sunt
suportate de operatorul sau operatorii de transport și sistem ai statului sau
statelor membre în care proiectul are un impact net pozitiv, și se plătesc de
către utilizatorii rețelei prin tarifele de acces la rețea.
Dispozițiile prezentului articol nu se aplică
proiectelor de interes comun care beneficiază de o scutire în temeiul articolului 36
din Directiva 2009/73/CE și al articolului 17 din
Regulamentul (CE) nr. 714/2009.
2.           Autoritățile naționale de
reglementare țin cont de costurile reale suportate de un operator de transport
și sistem sau de alt inițiator de proiect ca urmare a investițiilor și alocării
transfrontaliere a costurilor corespunzătoare menționate la alineatul (3)
atunci când stabilesc sau aprobă tarifele în conformitate cu articolul 37
alineatul (1) litera (a) din Directiva 2009/72/CE și cu
articolul 41 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2009/73/CE,
în măsura în care aceste costuri corespund costurilor unui operator eficient și
comparabil din punct de vedere structural.
3.           Fără a aduce atingere investițiilor
în proiecte de interes comun prin acordul reciproc între operatorii de transport
și sistem implicați, autoritățile naționale de reglementare aprobă împreună
investițiile și hotărăsc împreună cu privire la alocarea transfrontalieră a
costurilor corespunzătoare proiectelor de interes comun sau pachetelor de
astfel de proiecte, precum și cu privire la includerea costurilor cu
investițiile în tarifele de transport.
4.           Inițiatorul
(inițiatorii) unui proiect de interes comun care se înscrie în categoriile
prevăzute în anexa II punctul 1 literele (a) - (d) și punctul 2 informează
în mod regulat autoritățile naționale de reglementare implicate cu privire la
evoluția proiectului respectiv și la identificarea costurilor și efectelor
asociate acestuia. De îndată ce proiectul de interes comun selectat în temeiul
articolului 3 și care se înscrie în categoriile prevăzute în anexa II
punctul (1) literele (a) – (d) și punctul (2) este suficient de avansat, inițiatorul
proiectului prezintă autorităților naționale de reglementare o cerere de
investiții pentru proiect, însoțită de o alocare transfrontalieră a costurilor,
însoțită de elementele următoare:
(a)
o analiză cost-beneficiu pe baza metodologiei
elaborate în temeiul articolului 12; și
(b)
un plan de afaceri care evaluează viabilitatea
financiară a proiectului, inclusiv soluția financiară aleasă, iar pentru
proiectele de interes comun care se încadrează în categoria prevăzută în anexa I
punctul 2, rezultatele efectuării testelor de piață.
Dacă un proiect este promovat de mai mulți
operatori sau investitori, aceștia depun o cerere comună.
Pentru proiectele incluse în prima listă de
proiecte de interes comun la nivelul Uniunii, inițiatorii proiectelor depun
cererea până la 30 septembrie 2013.
Autoritățile naționale de reglementare trimit Agenției
spre informare o copie a fiecărei cereri de investiții imediat după primirea
acesteia.
Autoritățile naționale de reglementare și Agenția
păstrează confidențialitatea informațiilor sensibile din punct de vedere
comercial.
5.           În termen de șase luni de la
data la care ultima autoritate națională de reglementare implicată a primit
ultima cerere, autoritățile naționale de reglementare, după consultarea
inițiatorului sau inițiatorilor proiectului vizat, iau o decizie comună cu
privire la alocarea costurilor cu investițiile pe care va trebui să le suporte
fiecare operator de sistem pentru proiectul respectiv, precum și cu privire la
includerea sau nu a acestora în tarifele de rețea. Autoritățile naționale de
reglementare pot decide să aloce doar o parte din costuri sau să aloce
costurile unui pachet între mai multe proiecte de interes comun.
În luarea deciziei de alocare transfrontalieră a
costurilor se iau în considerare costurile și beneficiile economice, sociale și
de mediu ale proiectului (proiectelor) respectiv(e) în statele membre
implicate, precum și eventualele necesități de sprijin financiar.
Autoritățile naționale de reglementare notifică
neîntârziat Agenției decizia de alocare, precum și toate informațiile relevante
privind decizia. În special, informațiile trebuie să conțină motivele detaliate
care au determinat alocarea costurilor între statele membre, cum ar fi:
(c)
o evaluare a efectelor identificate, inclusiv în
ceea ce privește tarifele de rețea, asupra fiecărui stat membru implicat;
(d)
o evaluare a planului de afaceri menționat la
alineatul (4) litera (b);
(e)
externalitățile pozitive pe care le-ar putea genera
proiectul la nivel regional sau la nivelul Uniunii;
(f)
rezultatul consultării cu inițiatorul sau
inițiatorii implicați ai proiectului.
Decizia de alocare se publică.
6.           În cazul în care autoritățile
naționale de reglementare implicate nu au ajuns la un acord cu privire la
cererea de investiții în termen de șase luni de la data primirii cererii de
către ultima autoritate națională de reglementare implicată, acestea informează
neîntârziat Agenția.
În această situație sau la solicitarea comună a
autorităților naționale de reglementare implicate, în termen de trei luni de la
data transmiterii către Agenție, aceasta trebuie să ia o decizie privind
cererea de investiții, inclusiv alocarea transfrontalieră a costurilor
prevăzute la alineatul (4), precum și modul în care costurile investiționale
se reflectă în tarife.
Înainte de a lua o astfel de decizie, Agenția
consultă autoritățile naționale de reglementare implicate și inițiatorul (inițiatorii)
de proiect. Termenul de trei luni prevăzut în al doilea paragraf poate fi
prelungit cu un termen suplimentar de două luni, în cazul în care Agenția
solicită informații suplimentare. Perioada suplimentară începe în ziua
următoare primirii informațiilor complete.
Decizia de alocare se publică.
7.           Agenția transmite neîntârziat
Comisiei o copie a fiecărei decizii, împreună cu toate informațiile relevante
cu privire la fiecare decizie. Informațiile pot fi transmise în formă cumulată.
Comisia păstrează confidențialitatea informațiilor sensibile din punct de
vedere comercial.
8.           Alocarea
costurilor nu afectează dreptul operatorilor de transport și sistem de a
aplica, și nici dreptul autorităților naționale de reglementare de a aproba
tarifele de acces la rețea în conformitate cu articolul 32 din Directiva 2009/72/CE
și din Directiva 2009/73/CE, cu articolul 14 din Regulamentul (CE) nr. 714/2009
și cu articolul 13 din Regulamentul (CE) nr. 715/2009.
Articolul 14
Stimulente
1.           Dacă un inițiator de proiect
își asumă riscuri mai ridicate în ceea ce privește elaborarea, construcția,
exploatarea sau întreținerea unui proiect de interes comun care se încadrează
într-una din categoriile stabilite la punctele 1 și 2 din anexa II,
cu excepția proiectelor de depozitare a hidroenergiei cu acumulare prin
pompare, comparativ cu riscurile suportate în mod normal de un proiect
comparabil de infrastructură, și aceste riscuri nu sunt acoperite de o
exceptare în temeiul articolului 36 din Directiva 2009/73/CE sau al
articolului 17 din Regulamentul (CE) nr. 714/2009, autoritățile
naționale de reglementare se asigură că proiectul respectiv beneficiază de
stimulente adecvate în contextul aplicării articolului 37 alineatul (8)
din Directiva 2009/72/CE, articolului 41 alineatul (8) din
Directiva 2009/73/CE, articolului 14 din Regulamentul (CE)
nr. 714/2009 și articolului 13 din Regulamentul (CE) nr. 715/2009.
2.           Decizia autorităților
naționale de reglementare de a acorda asemenea stimulente ține cont de
rezultatele analizei cost-beneficiu realizate pe baza metodologiei elaborate în
temeiul articolului 12, și în special de externalitățile pozitive generate
de proiect la nivel regional sau la nivelul Uniunii. Autoritățile naționale de
reglementare analizează mai în detaliu riscurile specifice asumate de inițiatorul
(inițiatorii) de proiect, măsurile întreprinse în vederea atenuării riscurilor
și justificarea acestui profil de risc având în vedere un impact pozitiv net al
proiectului, comparativ cu o alternativă cu risc mai scăzut. Riscurile
eligibile includ, în principal, riscuri legate de noile tehnologii de
transport, atât terestre cât și marine, riscuri legate de recuperarea parțială
a costurilor și riscuri de dezvoltare.
3.           Stimulentul acordat prin
decizie ține cont de natura specifică a riscului asumat și se referă la:
(a)
norme privind investițiile realizate cu anticiparea
nevoilor viitoare; sau
(b)
norme privind recunoașterea costurilor angajate în
condiții de eficiență înainte de punerea în funcțiune a proiectului; sau
(c)
norme privind obținerea unei rentabilități
suplimentare a capitalului investit în proiect; sau
(d)
orice altă măsură considerată necesară și adecvată.
4.           Până la 31 decembrie 2013,
Agenția trebuie să emită orientări în temeiul articolului 7
alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 713/2009:
(a)
privind stimulentele menționate la alineatul (1),
pe baza unei analize comparative a celor mai bune practici de către
autoritățile naționale de reglementare;
(b)
privind o metodologie comună de evaluare a
riscurilor mai ridicate aferente investiților în proiecte de transport al
energiei electrice și al gazelor.
5.           Până cel târziu la 31 iulie 2013,
fiecare autoritate națională de reglementare își publică metodologia și
criteriile utilizate la evaluarea investițiilor în proiecte de transport al
energiei electrice și al gazelor și la evaluarea riscurilor mai ridicate
aferente acestora.
6.           Comisia poate publica
orientări privind stimulentele menționate în prezentul articol, în conformitate
cu articolul 18 alineatele (1) - (3) din Regulamentul (CE) nr. 714/2009
și cu articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 715/2009.
CAPITOLUL V –
Finanțare
Articolul 15
Eligibilitatea proiectelor pentru sprijin financiar din partea Uniunii
1.           Proiectele de interes comun
care se încadrează în categoriile prevăzute la punctele 1, 2 și 4 din anexa II
sunt eligibile pentru obținerea de sprijin financiar din partea Uniunii sub
formă de subvenții pentru studii și instrumente financiare în conformitate cu
dispozițiile [Regulamentului de instituire a mecanismului „Conectarea
Europei”].
2.           Proiectele de interes comun
care se încadrează în categoriile stabilite la punctul 1 literele (a) –
(d) și la punctul 2 din anexa II, cu excepția proiectelor de
depozitare a hidroenergiei acumulate prin pompare, sunt eligibile și pentru
sprijin financiar din partea Uniunii sub formă de subvenții pentru lucrări, în
conformitate cu prevederile [Regulamentului de instituire a mecanismului
„Conectarea Europei”], dacă sunt efectuate conform procedurii menționate la
Articolul 5 alineatul (6) litera (b) sau dacă îndeplinesc
criteriile următoare:
(a)
analiza cost-beneficiu a proiectului efectuată în
temeiul articolului 13 alineatul 4 litera (a) oferă dovezi cu
privire la existența unor externalități pozitive semnificative precum siguranța
aprovizionării, solidaritatea sau inovarea; și
(b)
proiectul nu este viabil din punct de vedere
comercial, conform planului de afaceri și altor evaluări efectuate, în special
de către potențiali investitori sau creditori. Decizia cu privire la stimulente
și justificarea acesteia prevăzută la articolul 14 alineatul (3) se
ia în considerare la evaluarea viabilității comerciale a proiectului; și
(c)
proiectul a primit o decizie de alocare
transfrontalieră a costurilor în temeiul articolului 13 sau, pentru
proiectele care beneficiază de o scutire în temeiul articolului 36 din
Directiva 2009/73/CE sau în temeiul articolului 17 din
Regulamentul (CE) nr. 714/2009, un aviz din partea autorităților naționale
de reglementare și a Agenției cu privire la viabilitatea proiectului.
3.           Proiectele de interes comun care
se încadrează în categoriile stabilite la punctul 1 litera (e) și la
punctul 4 din anexa II sunt eligibile și pentru sprijin financiar din
partea Uniunii sub formă de subvenții pentru lucrări, în conformitate cu
prevederile [Regulamentului de instituire a mecanismului „Conectarea Europei”],
dacă inițiatorii de proiect vizați pot demonstra clar externalitățile pozitive
semnificative generate de proiecte și lipsa viabilității comerciale a acestora.
CAPITOLUL VI
- Dispoziții finale
Articolul 16
Raportare și evaluare
Cel târziu în 2017 Comisia trebuie să publice
un raport privind implementarea proiectelor de interes comun. Raportul cuprinde
o evaluare cu privire la:
(a)
progresele înregistrate în ceea ce privește
elaborarea, construcția și punerea în funcțiune a proiectelor de interes comun
selectate în temeiul articolului 3 și, acolo unde este cazul, întârzierile
în punerea în aplicare și alte dificultăți întâmpinate;
(b)
fondurile angajate și vărsate de Uniune pentru
proiectele de interes comun în conformitate cu prevederile [Regulamentului de
instituire a mecanismului „Conectarea Europei”], comparativ cu valoarea totală
a proiectelor de interes comun finanțate;
(c)
în sectoarele energiei electrice și al gazelor,
evoluția gradului de interconectare între statele membre, evoluția
corespunzătoare a prețurilor la energie, cauzele acestora și costurile
economice aferente;
(d)
În ceea ce privește autorizarea și participarea
publicului:
–
durata totală medie și maximă a procedurilor de
autorizare pentru proiectele de interes comun, inclusiv durata fiecărei etape a
procedurii de autorizare, comparativ cu calendarul prevăzut pentru etapele
majore inițiale menționate la articolul 11 alineatul (3);
–
gradul de opoziție cu care se confruntă proiectele
de interes comun (în special numărul de obiecții scrise înaintate pe parcursul
consultării publice, numărul de recursuri în justiție);
(e)
în ceea ce privește procesul de reglementare:
–
numărul de proiecte de interes comun care au primit
o decizie de alocare transfrontalieră a costurilor în temeiul articolului 13;
–
numărul și tipul de proiecte de interes comun care
au primit stimulente specifice în temeiul articolului 14.
Articolul 17
Informare și publicitate
Comisia instituie o platformă privind
transparența infrastructurilor, ușor accesibilă publicului larg. Platforma conține
următoarele informații:
(a)
informații generale actualizate în mod regulat,
inclusiv informații geografice, pentru fiecare proiect de interes comun;
(b)
planul de punere în aplicare pentru fiecare proiect
de interes comun;
(c)
principalele rezultate ale analizei cost-beneficiu
pe baza metodologiei elaborate în temeiul articolului 12 pentru proiectele
de interes comun vizate, cu excepția oricăror informații sensibile din punct de
vedere comercial.
Articolul 18
Dispoziții tranzitorii
Regulamentul nu aduce atingere continuării
acordării sau modificării sprijinului financiar acordat de către Comisie, pe
baza cererilor de propuneri lansate în temeiul Regulamentului (CE)
nr. 680/2007 al Parlamentului European și al Consiliului[31], proiectelor enumerate în anexele I
și III la Decizia nr. 1364/2006/CE sau având în vedere obiectivele, bazate
pe categoriile relevante de cheltuieli pentru TEN-E, în sensul
Regulamentului (CE) nr. 1083/2006 al Consiliului[32].
Articolul 19
Abrogare
Decizia 1364/2006/CE se abrogă începând de la 1
ianuarie 2014. Nu rezultă niciun drept în temeiul prezentului regulament pentru
proiectele incluse în anexele I și III la Decizia nr. 1364/2006/CE.
Articolul 20
Intrare în vigoare
Prezentul regulament intră în vigoare în a
douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Regulamentul se aplică de la 1 ianuarie 2013.
Prezentul regulament este obligatoriu
în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
Adoptat la Bruxelles,
Pentru Parlamentul European,                     Pentru
Consiliu,
Președintele                                                  Președintele
ANEXA I
CORIDOARELE ȘI DOMENIILE PRIORITARE PRIVIND INFRASTRUCTURA ENERGETICĂ
Prezentul regulament se aplică următoarelor
coridoare și domenii prioritare în domeniul infrastructurii energetice:

1.
Coridoare prioritare privind energia electrică

(1)
Rețeaua offshore a mărilor nordului (Northern
Seas offshore grid – „NSOG”): rețea marină integrată
de energie electrică din Marea Nordului, Marea Irlandei, Canalul Mânecii, Marea
Baltică și apele învecinate, folosită pentru transportul energiei electrice de
la sursele marine regenerabile de energie către centrele de consum și de
depozitare și pentru a intensifica schimbul transfrontalier de energie
electrică.
State membre implicate: Belgia, Danemarca, Franța,
Germania, Irlanda, Luxemburg, Țările de Jos, Suedia, Regatul Unit;
(2)
Interconexiuni nord-sud privind energia
electrică din Europa de Vest („NSI West Electricity”):
interconexiuni între statele membre din regiune și cu țările terțe
mediteraneene, în special în vederea integrării energiei electrice din surse
regenerabile de energie.
State membre implicate: Belgia, Franța, Germania,
Irlanda, Italia, Luxemburg, Țările de Jos, Malta, Portugalia, Spania și Regatul
Unit;
(3)
Interconexiuni nord-sud privind energia
electrică din Europa Centrală și din Europa de Sud-Est („NSI East
Electricity”): interconexiuni și linii interne în
direcțiile nord-sud și est-vest pentru finalizarea pieței interne și pentru
integrarea energiei produse din surse regenerabile.
State membre implicate: Austria, Bulgaria,
Republica Cehă, Cipru, Germania, Grecia, Ungaria, Italia, Polonia, România,
Slovacia, Slovenia;
(4)
Planul de interconectare a pieței energiei din
zona baltică în domeniul energiei electrice („BEMIP Electricity”): interconexiuni între statele membre din regiunea Mării Baltice și
consolidarea corespunzătoare a infrastructurilor rețelei interne și stimularea
integrării piețelor în regiune.
State membre implicate: Danemarca, Estonia,
Finlanda, Germania, Letonia, Lituania, Polonia, Suedia.

2.
Coridoare prioritare privind gazele naturale

(5)
Interconexiuni nord-sud privind gazele naturale
în Europa de Vest („NSI West Gas”): capacități
de interconectare pentru fluxurile de gaze nord-sud din Europa de Vest pentru a
continua diversificarea rutelor de aprovizionare și pentru a îmbunătăți
capacitatea de livrare a gazelor pe termen scurt.
State membre implicate: Belgia, Franța, Germania,
Irlanda, Italia, Luxemburg, Malta, Țările de Jos, Portugalia, Spania, Regatul
Unit;
(6)
Interconexiuni nord-sud privind gazele naturale
din Europa Centrală și din Europa de Sud-Est („NSI East Gas”): conexiuni regionale privind gazele naturale între regiunea Mării
Baltice, Marea Adriatică și Marea Egee și Marea Neagră, în special pentru
sporirea diversificării și a siguranței aprovizionării cu gaze naturale;
State membre implicate: Austria, Bulgaria, Cipru,
Republica Cehă, Germania, Grecia, Ungaria, Italia, Polonia, România, Slovacia,
Slovenia;
(7)
Coridorul meridional de transport al gazelor
(„SGC”): transportul gazelor dinspre Bazinul Caspic,
Asia Centrală, Orientul Mijlociu și dinspre bazinul est-mediteranean către
Uniune, pentru a spori diversificarea aprovizionării cu gaze.
State membre implicate: Austria, Bulgaria,
Republica Cehă, Cipru, Franța, Germania, Ungaria, Grecia, Italia, Polonia,
România, Slovacia, Slovenia;
(8)
Planul de interconectare a pieței energiei din
zona baltică în domeniul gazelor naturale („BEMIP Gas”): infrastructuri pentru a pune capăt izolării celor trei state baltice și
a Finlandei, precum și dependenței acestora de furnizorul unic, și pentru a
spori diversificarea aprovizionării în regiunea Mării Baltice;
State membre implicate: Danemarca, Estonia,
Finlanda, Germania, Letonia, Lituania, Polonia, Suedia.

3.
Coridor prioritar privind petrolul

(9)
Conexiuni în vederea aprovizionării cu petrol în
Europa Centrală și de Est („OSC”): interoperabilitatea
rețelei de conducte de petrol din Europa Centrală și de Est pentru a spori
securitatea aprovizionării și pentru a reduce riscurile de mediu.
State membre implicate: Austria, Republica Cehă,
Germania, Ungaria, Polonia, Slovacia.

4.
Domenii tematice prioritare

(10)
Desfășurarea rețelelor inteligente: adoptarea tehnologiilor rețelelor inteligente pe întreg teritoriul
Uniunii în vederea integrării eficiente a comportamentului și a acțiunilor tuturor
utilizatorilor conectați la rețeaua de energie electrică, în special generarea
unor cantități mari de energie electrică din surse regenerabile sau
descentralizate și adaptarea cererii din partea consumatorilor;
State membre implicate: toate;
(11)
Autostrăzi de energie electrică: crearea primelor autostrăzi de energie electrică până în 2020, în
vederea construirii unui sistem de autostrăzi de energie electrică pe întreg
teritoriul Uniunii;
State membre implicate: toate;
(12)
Rețea transfrontalieră de transport a dioxidului
de carbon: dezvoltarea unei infrastructuri pentru
transportul dioxidului de carbon între statele membre, cu includerea țărilor
terțe învecinate, pentru desfășurarea captării și stocării dioxidului de
carbon.
State membre implicate: toate.
ANEXA II
CATEGORII DE INFRASTRUCTURI ENERGETICE
Categoriile de infrastructuri energetice care
urmează să fie dezvoltate în vederea punerii în aplicare a priorităților în
domeniul energiei electrice cuprinse în anexa I sunt următoarele:
(1)
în ceea ce privește energia electrică:
(a)
linii aeriene de transport de înaltă tensiune, dacă
au fost concepute pentru o tensiune de minimum 220 kV, și cabluri
subterane și submarine de transport, dacă au fost concepute pentru o tensiune
de minimum 150 kV;
(b)
în special cu privire la autostrăzile de energie
electrică; orice echipament fizic conceput pentru a permite transportul de
energie electrică la tensiune înaltă și foarte înaltă, în vederea conectării
unor cantități mari de energie electrică produsă sau depozitată pe teritoriul
unuia sau mai multor state membre sau în țări terțe cu un consum ridicat de
energie electrică într-unul sau mai multe state membre;
(c)
facilități de depozitare a energiei electrice
utilizate pentru depozitarea permanentă sau temporară a energiei în
infrastructuri situate la suprafață sau în subsol sau în situri geologice, cu
condiția să fie conectate direct la linii de transport de înaltă tensiune
concepute pentru o tensiune de minimum 110 kV;
(d)
orice echipament sau instalație esențială pentru
sistemele definite la literele (a) - (c) în vederea exploatării în siguranță,
securizate și eficiente, inclusiv sistemele de protecție, monitorizare și
control pentru orice tensiune;
(e)
orice echipament sau instalație, atât la nivelul
transportului cât și al distribuției de tensiune medie, care are ca obiectiv
comunicarea digitală bidirecțională, monitorizarea interactivă, inteligentă și
în timp real sau aproape real și gestionarea producției, transportului,
distribuției și consumului de energie electrică în vederea dezvoltării unei rețele
care integrează în mod eficient comportamentul și acțiunile tuturor
utilizatorilor conectați – producători, consumatori și cei cu dublu statut de
producător și consumator – în vederea asigurării unui sistem energetic eficient
din punct de vedere economic și sustenabil, cu pierderi minore și cu un nivel
înalt de securitate și de calitate a aprovizionării și siguranței;
(2)
în ceea ce privește gazele naturale:
(a)
conducte pentru transportul de gaze naturale și de
biogaze care fac parte dintr-o rețea care cuprinde în principal conducte de
înaltă presiune, cu excepția conductelor de înaltă presiune utilizate pentru
distribuția în amonte sau locală de gaze naturale,
(b)
instalații subterane de stocare conectate la
conductele de gaze naturale de înaltă presiune menționate anterior,
(c)
instalații de recepție, de stocare și de
regazeificare sau decompresie pentru gaze naturale lichefiate (GNL) sau gaze
naturale comprimate (GNC);
(d)
orice echipamente sau instalații esențiale pentru
funcționarea securizată, eficientă și în condiții de siguranță a sistemului sau
pentru a asigura capacitatea bidirecțională;
(3)
în ceea ce privește petrolul:
(a)
conducte folosite pentru transportul țițeiului;
(b)
stații de pompare și instalații de depozitare
necesare pentru exploatarea conductelor de țiței;
(c)
orice echipamente sau instalații esențiale pentru
funcționarea corespunzătoare, sigură și eficientă a sistemului, inclusiv
sisteme de protecție, monitorizare și control și dispozitive de flux invers;
(4)
în ceea ce privește dioxidul de carbon:
(a)
conducte specializate, diferite de rețeaua de
conducte în amonte, utilizate pentru transportul de dioxid de carbon antropic
de la mai multe surse, și anume instalații industriale (inclusiv centrale
electrice), care produc dioxid de carbon sub formă de gaz prin combustie sau
alte reacții chimice care implică compuși de carbon fosili sau non-fosili, în
scopul depozitării geologice permanente a dioxidului de carbon în conformitate
cu Directiva 2009/31/CE;
(b)
instalații pentru lichefierea și stocarea tampon a
dioxidului de carbon, în vederea transportării sale ulterioare. Acestea nu
includ infrastructura din cadrul unei formațiuni geologice utilizate pentru
stocarea geologică finală a dioxidului de carbon în conformitate cu Directiva 2009/31/CE
și nici instalațiile de suprafață și de injectare aferente;
(c)
orice echipamente sau instalații esențiale pentru
funcționarea corespunzătoare, sigură și eficientă a sistemului, inclusiv
sistemele de protecție, monitorizare și control.
ANEXA III
IDENTIFICAREA PROIECTELOR DE INTERES COMUN LA NIVEL REGIONAL

1.
Reguli privind grupurile regionale

(1)
Pentru proiectele din sectorul energiei electrice
care se înscriu în categoriile stabilite în anexa II punctul 1,
fiecare grup este compus din reprezentanți ai statelor membre, ai autorităților
naționale de reglementare, ai operatorilor de transport și sistem în temeiul
obligației de a coopera la nivel regional în conformitate cu articolul 6
din Directiva 2009/72/CE și cu articolul 12 din
Regulamentul (CE) nr. 714/2009, și ai inițiatorilor proiectelor
afectate de fiecare din prioritățile relevante desemnate în anexa I,
precum și ai Comisiei, ai Agenției și ai ENTSO pentru energie electrică.
Pentru proiectele din sectorul gazelor care se
înscriu în categoriile stabilite în anexa II punctul 2, fiecare grup
este compus din reprezentanți ai statelor membre, ai autorităților naționale de
reglementare, ai operatorilor de transport și sistem în temeiul obligației de a
coopera la nivel regional în conformitate cu articolul 7 din
Directiva 2009/73/CE și cu articolul 12 din Regulamentul (CE)
nr. 715/2009, și ai inițiatorilor proiectelor afectate de fiecare din
prioritățile relevante desemnate în anexa I, precum și ai Comisiei, ai
Agenției și ai ENTSO pentru energie electrică.
Pentru proiectele de transport al petrolului și al
dioxidului de carbon care se înscriu în categoriile menționate în anexa II
punctele 3 și 4, fiecare grup este format din reprezentanți ai statelor membre,
ai inițiatorilor proiectelor afectate de fiecare din proprietățile relevante
desemnate în anexa 1 și ai Comisiei.
(2)
Fiecare grup își organizează activitatea în
conformitate cu eforturile de cooperare regională depuse în temeiul
articolului 6 din Directiva 2009/72/CE, al articolului 7 din
Directiva 2009/73/CE, al articolului 12 din Regulamentul (CE)
nr. 714/2009 și al articolului 12 din Regulamentul (CE)
nr. 715/2009 și cu alte structuri de cooperare regională existente.
(3)
În vederea punerii în aplicare a priorității
relevante stabilite în anexa I, fiecare grup invită, dacă este necesar,
reprezentanți ai administrațiilor naționale, ai autorităților de reglementare
și ai operatorilor transport și sistem din țările candidate și potențiale
candidate la UE, din statele membre ale Spațiului Economic European și ale
Asociației Europene a Liberului Schimb, reprezentanți ai instituțiilor și
organismelor Comunității Energiei, ai țărilor care fac obiectul politicii
europene de vecinătate și ai țărilor cu care Uniunea a stabilit o cooperare
specifică în domeniul energetic.
(4)
Fiecare grup consultă organizațiile care reprezintă
părțile interesate relevante, inclusiv producătorii, operatorii de transport și
sistem, furnizorii, consumatorii și, în cazul sarcinilor stabilite la
Articolul 5 alineatul (2), organizațiile de protecția mediului.
Grupul poate organiza audieri sau consultări, dacă acest lucru este relevant
pentru îndeplinirea sarcinilor sale.

2.
Procesul de identificare la nivel regional

(1)
Fiecare inițiator de proiect înaintează membrilor
grupului respectiv o cerere pentru selectarea proiectului său drept proiect de
interes comun, cuprinzând o evaluare a proiectului (proiectelor) din punct de
vedere al contribuției la punerea în aplicare a priorităților stabilite în anexa I,
arătând că sunt îndeplinite criteriile relevante definite la articolul 6 și
prezentând orice alte informații relevante pentru evaluarea proiectului.
(2)
Toți destinatarii păstrează confidențialitatea
informațiilor sensibile din punct de vedere comercial.
(3)
Propunerile de proiecte privind transportul și
depozitarea energiei electrice care se înscriu în categoriile prevăzute în
anexa II punctul (1) literele (a) – (d) trebuie să facă parte din cel
mai recent plan decenal de dezvoltare a rețelei pentru energia electrică,
elaborat de ENTSO pentru energie electrică în temeiul articolului 8 din
Regulamentul (CE) nr. 714/2009.
(4)
Pentru toate listele de proiecte de interes comun
la nivelul Uniunii adoptate după 1 august 2013, propunerile de proiecte privind
transportul și depozitarea gazelor care se înscriu în categoriile prevăzute în
anexa II punctul 2 trebuie să facă parte din cel mai recent plan
decenal de dezvoltare a rețelei pentru gaze naturale, elaborat de ENTSO pentru
gaze naturale în temeiul articolului 8 din Regulamentul (CE)
nr. 715/2009.
(5)
Proiectele propuse privind transportul dioxidului
de carbon care se încadrează în categoria prevăzută în anexa II
punctul 4 trebuie prezentate ca parte a unui plan, elaborat de cel puțin
două state membre, pentru dezvoltarea unei infrastructuri transfrontaliere
pentru transportul și depozitarea de dioxid de carbon, care urmează a fi
înaintat direct Comisiei de către statele membre interesate sau de către entitățile
desemnate de către statele membre respective.
(6)
La evaluarea propunerilor de proiecte privind
energia electrică și gazele care se înscriu în categoriile prevăzute în anexa II
punctul 1 literele (a) – (d) și punctul 2, fiecare grup, fără a
aduce atingere prevederilor de la punctul 4, ține cont de analiza
efectuată în conformitate cu prevederile Articolului 12 alineatul (7)
pentru propunerile de proiecte privind electricitatea și gazele care se înscriu
în categoriile prevăzute în anexa II punctul 1 literele (a) –
(d) și punctul 2 în planurile decenale cele mai recente privind
dezvoltarea rețelei de gaze și electricitate, elaborate de ENTSO pentru energie
electrică și de ENTSO pentru gaze naturale, în conformitate cu articolul 8
din Regulamentele (CE) nr. 714/2009 și (CE) nr. 715/2009.
ANEXA IV
NORME ȘI INDICATORI PRIVIND CRITERIILE APLICABILE PROIECTELOR DE INTERES
COMUN
(1)
Un proiect cu un impact transfrontalier
semnificativ este un proiect desfășurat pe teritoriul unui stat membru care
îndeplinește următoarele condiții:
(a)
pentru transportul de energie electrică, proiectul
schimbă capacitatea de transfer a rețelei la frontiera statului membru
respectiv cu unul sau mai multe alte state membre, sau la orice altă secțiune
transversală a aceluiași coridor de transport, cu minimum 500 MW,
comparativ cu situația în care proiectul nu ar fi pus în funcțiune;
(b)
pentru depozitarea de energie electrică, proiectul
oferă o capacitate de depozitare care permite o producție anuală de energie
electrică de cel puțin 500 GWh;
(c)
pentru transportul de gaze naturale, proiectul
vizează investiții în capacitățile de flux invers sau modifică capacitatea de a
transporta gaze peste frontiera (frontierele) statului membru în cauză cu cel
puțin 10 %, comparativ cu situația anterioară punerii în funcțiune a
proiectului;
(d)
pentru depozitarea gazelor sau pentru gazele
naturale lichefiate/comprimate, proiectul vizează aprovizionarea directă sau
indirectă a cel puțin două state membre sau îndeplinirea standardului privind
infrastructura (norma N-1) la nivel regional, în conformitate cu
articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul (UE) nr. 994/2010;
(e)
pentru rețelele inteligente, proiectul este
conceput pentru echipamente și instalații de înaltă tensiune și de tensiune
medie proiectate pentru o tensiune de minimum 10kV. Proiectul implică operatori
de sisteme de transport și de distribuție din cel puțin două state membre, care
acoperă cel puțin 100 000 de utilizatori care produc sau consumă energie
electrică sau ambele, într-o zonă de consum de minimum 300 GWh/an, din
care cel puțin 20 % provin din resurse nedispecerizabile.
(2)
În ceea ce privește proiectele care se încadrează
în categoriile prevăzute în anexa II punctul (1) literele (a) – (d),
criteriile enumerate la articolul 4 se măsoară după cum urmează:
(a)
integrarea pieței, concurența și flexibilitatea
sistemului se măsoară conform analizei efectuate în cel mai recent plan decenal
privind dezvoltarea rețelei de energie electrică, în special prin:
–
calcularea, pentru proiectele transfrontaliere, a
impactului asupra capacității de transfer a rețelei în ambele direcții ale
fluxului de energie, măsurată în funcție de cantitatea de energie (în MW) sau,
pentru proiectele cu un impact transfrontalier semnificativ, a impactului
asupra capacității de transfer a rețelei la frontierele dintre statele membre
implicate, dintre statele membre implicate și țări terțe sau pe teritoriul
statelor membre implicate, precum și asupra echilibrării raportului
cerere-ofertă și asupra funcționării rețelelor în statele membre implicate;
–
evaluarea impactului, pentru zona de analiză
definită în anexa V punctul 10, asupra costurilor de producție și
transport al energiei electrice la nivelul întregului sistem și asupra
evoluției prețurilor pe piață, în funcție de diferite scenarii de planificare
și ținând cont în special de variațiile induse ordinii de merit.
(b)
transportul energiei electrice produse din surse
regenerabile către marile centre de consum și siturile de depozitare se măsoară
conform analizei efectuate în cel mai recent plan decenal privind dezvoltarea
rețelei de energie electrică, în special prin:
–
pentru transportul de energie electrică, prin
compararea capacității de producție din surse regenerabile de energie (per
tehnologie, în MW) care sunt conectate și transportate datorită proiectului, cu
capacitatea totală planificată de producție din aceste tipuri de surse
regenerabile de energie în statul membru implicat în 2020, în conformitate cu
planurile naționale de acțiune privind sursele de energie regenerabilă, astfel
cum sunt definite la articolul 4 din Directiva 2009/28/CE.
–
pentru depozitarea de energie electrică, prin
compararea noilor capacități prevăzute de proiect cu capacitatea totală
existentă pentru aceeași tehnologie de depozitare în zona de analiză definită
în anexa V punctul 10.
(c)
Interoperabilitatea și siguranța în funcționare a
sistemului se măsoară conform analizei efectuate în cel mai recent plan decenal
privind dezvoltarea rețelei de energie electrică, în special prin evaluarea
impactului proiectului asupra previziunilor de neasigurare a sarcinii în zona
de analiză, astfel cum este definită în anexa V punctul 10, în
funcție de adaptarea producției și a transportului pentru o serie de perioade
de sarcină caracteristice, ținând cont de modificările previzibile în materie
de fenomene meteorologice extreme și impactul acestora asupra rezilienței
infrastructurii.
Cheltuielile totale ale proiectului pe durata
ciclului său de viață tehnică trebuie luate în considerare la calcularea
acestor indicatori.
(3)
În ceea ce privește proiectele care se încadrează
în categoriile prevăzute în anexa II punctul 2, criteriile enumerate
la articolul 4 se măsoară după cum urmează:
(a)
integrarea pieței și interoperabilitatea se măsoară
prin calcularea valorii adăugate a proiectului pentru integrarea segmentelor de
piață și convergența prețurilor, pentru flexibilitatea globală a sistemului,
inclusiv capacitatea de flux invers oferită în diverse scenarii.
(b)
concurența se măsoară pe baza diversificării,
inclusiv a facilitării accesului la sursele locale de aprovizionare, luând
succesiv în considerare diversificarea surselor, a partenerilor și a rutelor și
impactul noilor capacități asupra indicelui Herfindahl-Hirschman, calculat la
nivelul capacității pentru zona de analiză, astfel cum este definită în anexa V
punctul 10.
(c)
securitatea aprovizionării cu gaze naturale se
măsoară prin calcularea valorii adăugate a proiectului pentru reziliența pe
termen scurt și pe termen lung a sistemului și pentru sporirea flexibilității
sistemului în cazul producerii de întreruperi în aprovizionare în diverse
scenarii, precum și prin capacitatea suplimentară asigurată de proiect,
măsurată în raport cu standardul de infrastructură (norma N-1) la nivel regional,
în conformitate cu articolul 6 alineatul (3) din
Regulamentul (UE) nr. 994/2010.
(d)
sustenabilitatea se măsoară ca fiind contribuția
unui proiect la reducerea emisiilor, la favorizarea producției de rezervă care
să înlocuiască energia electrică din surse regenerabile sau a transportului de
gaze obținute prin transformarea energiei electrice și de biogaze, ținând cont
de schimbările previzionate ale condițiilor climaterice.
(4)
În ceea ce privește proiectele care se încadrează
în categoriile prevăzute în anexa II punctul (1) litera (e),
fiecare funcție enumerată la articolul 4 se evaluează după următoarele
criterii:
(a)
gradul de sustenabilitate: acest criteriu se
măsoară prin evaluarea reducerii emisiilor de gaze cu efect de seră și a
impactului asupra mediului pe care îl au infrastructurile rețelelor de energie
electrică;
(b)
capacitatea de conectare a rețelelor de transport și
de distribuție și de transport al energiei electrice de la și către
utilizatori: acest criteriu se măsoară prin estimarea capacității instalate a
resurselor de energie descentralizate în rețelele de distribuție, injecția
maximă admisă de energie electrică fără riscuri de congestie în rețelele de
transport și energia care nu a fost extrasă din surse regenerabile din cauza
riscurilor legate de congestie sau de siguranță;
(c)
conectivitate și acces la rețea pentru toate
categoriile de utilizatori de rețea: acest criteriu se măsoară prin evaluarea
metodelor adoptate pentru calcularea taxelor și a tarifelor, precum și a
structurii acestora, pentru producători, consumatori sau pentru cei care sunt și
producători și consumatori, precum și prin flexibilitatea operațională
prevăzută pentru echilibrarea dinamică a energiei electrice în rețea;
(d)
siguranța și calitatea aprovizionării: acest
criteriu se măsoară prin evaluarea raportului dintre capacitatea de producție
fiabilă disponibilă și cererea de vârf, a ponderii energiei electrice din surse
regenerabile, a stabilității sistemului de energie electrică, a duratei și
frecvenței întreruperilor per client, inclusiv a perturbărilor legate de
condițiile climaterice, și a calității tensiunii;
(e)
eficiența și calitatea serviciilor în ceea ce
privește aprovizionarea cu energie electrică și exploatarea rețelelor: acest
criteriu se măsoară prin evaluarea nivelului pierderilor înregistrate în rețelele
de transport și de distribuție, a raportului între cererea minimă și maximă de
energie electrică într-o perioadă de timp definită, a participării cererii pe
piețele de energie electrică și la măsurile de eficiență energetică, a utilizării
procentuale (de exemplu, sarcina medie) a componentelor rețelei de energie
electrică, a disponibilității componentelor de rețea (legate de întreținerea
planificată și neplanificată) și a impactului acesteia asupra performanțelor
rețelei, precum și a disponibilității reale a capacității rețelei în raport cu
valoarea sa standard;
(f)
contribuția la piețele transfrontaliere de energie
electrică prin controlul fluxurilor de sarcină pentru a atenua fluxurile în
buclă și pentru a spori capacitățile de interconectare: acest criteriu se
măsoară prin evaluarea raportului dintre capacitatea de interconectare a unui
stat membru și cererea de energie electrică din statul respectiv, a exploatării
capacităților de interconectare, precum și a tarifelor de congestie la nivelul
interconexiunilor.
(5)
În ceea ce privește proiectele de transport al
petrolului care se încadrează în categoriile prevăzute în anexa II
punctul 3, criteriile enumerate la articolul 4 se măsoară după cum
urmează:
(a)
siguranța aprovizionării cu petrol se măsoară prin
evaluarea valorii adăugate a noilor capacități oferite de un proiect pentru
reziliența pe termen scurt și pe termen lung a sistemului, și a flexibilității
conservate de sistem pentru a face față perturbărilor în aprovizionare, în
diverse scenarii.
(b)
interoperabilitatea se măsoară prin evaluarea
gradului în care proiectul contribuie la îmbunătățirea funcționării rețelei
petroliere, în special prin posibilitatea de a inversa fluxurile.
(c)
utilizarea eficientă și sustenabilă a resurselor se
măsoară prin evaluarea gradului în care proiectul folosește infrastructura deja
existentă și contribuie la reducerea la minimum a presiunii și a riscurilor
pentru mediu și climă.
ANEXA V
ANALIZA COST-BENEFICIU PENTRU ÎNTREGUL SISTEM ENERGETIC
Metodologia de realizare a unei analize
cost-beneficiu armonizate pentru întregul sistem energetic cu privire la
proiectele de interes comun respectă următoarele principii prevăzute în
prezenta anexă.
(1)
Metodologia se bazează pe un set comun de date de
intrare corespunzătoare sistemelor de energie electrică și de gaze naturale ale
Uniunii pentru anii n+5, n+10, n+15 și n+20, unde n este anul în care se
efectuează analiza. Setul de date cuprinde, cel puțin:
(a)
în ceea ce privește energia electrică: scenarii
privind cererea, capacitățile de producție în funcție de tipul combustibilului
(biomasă, energie geotermică, hidroenergie, gaze, energie nucleară, petrol,
combustibili solizi, energie eoliană, energie solară fotovoltaică, energie
solară concentrată, alte tehnologii regenerabile) și locația geografică a
acestora, prețurile combustibilului (inclusiv biomasă, cărbune, gaze și
petrol), prețurile dioxidului de carbon, compoziția rețelei de transport și,
dacă este cazul, a rețelei de distribuție, și evoluția acesteia, luându-se în
considerare toate proiectele noi și semnificative de producție (inclusiv
capacitatea echipată pentru captarea dioxidului de carbon), depozitare și
transport pentru care a fost luată o decizie finală de investiții și care
urmează să fie puse în funcțiune până la sfârșitul anului n+5;
(b)
în ceea ce privește gazele naturale: scenarii
privind cererea, importurile, prețurile combustibilului (inclusiv cărbune, gaz și
petrol), prețurile dioxidului de carbon, compoziția rețelei de transport și
evoluția acesteia, luându-se în considerare toate proiectele noi pentru care a
fost luată o decizie finală de investiții și care urmează să fie puse în
funcțiune până la sfârșitul anului n+5;
(2)
Setul de date reflectă prevederile legislative
naționale și ale Uniunii în vigoare la data efectuării analizei. Seturile de
date utilizate pentru energia electrică, respectiv pentru gazele naturale sunt
compatibile, în special în ceea ce privește ipotezele privind prețurile și
volumele de pe fiecare piață. Setul de date este elaborat după consultarea oficială
a statelor membre și a organizațiilor care reprezintă toate părțile interesate
relevante. Comisia și Agenția asigură accesul la datele comerciale necesare
transmise de părțile terțe dacă este cazul.
(3)
Metodologia oferă orientări privind dezvoltarea și
utilizarea rețelei și modelarea pieței necesare pentru analiza cost-beneficiu.
(4)
Analiza cost-beneficiu are la bază o evaluare
armonizată a costurilor și beneficiilor pentru diferite categorii de proiecte
analizate și acoperă cel puțin perioada de timp prevăzută la punctul 1.
(5)
Analiza cost-beneficiu ia în considerare cel puțin
următoarele costuri: cheltuielile de capital, cheltuielile operaționale și
cheltuielile de întreținere pe parcursul ciclului de viață al proiectului,
precum și, după caz, costurile de dezafectare și de gestionare a deșeurilor.
Metodologia oferă orientări cu privire la ratele de scont care urmează să fie
folosite la calcule.
(6)
Pentru transportul și depozitarea energiei
electrice, analiza cost-beneficiu ia în considerare cel puțin efectele asupra
indicatorilor definiți în anexa III. În conformitate cu metodele aplicate
la elaborarea celor mai recente planuri decenale de dezvoltare a rețelei în
domeniul energiei electrice, se mai ține cont, în mod deosebit, de efectele
proiectelor asupra următoarelor aspecte:
(a)
concurența, reflectată în puterea diferiților
operatori de pe piață și în convergența prețurilor între diferite state membre;
(b)
costurile de producție, transport și distribuție a
energiei electrice, inclusiv costurile consumului propriu al centralelor
electrice și costurile legate de emisiile de gaze cu efect de seră și de
pierderile cauzate de transport de-a lungul ciclului tehnic de viață al
proiectului;
(c)
costurile ulterioare cu noile investiții în producția
și transportul energiei electrice de-a lungul ciclului tehnic de viață al
proiectului;
(d)
flexibilitatea operațională, inclusiv optimizarea
rezervei de reglaj și a serviciilor auxiliare;
(e)
reziliența sistemului, inclusiv la dezastre și
schimbările climatice, și siguranța sistemului, în special în ceea ce privește
infrastructurile critice europene astfel cum sunt definite în Directiva 2008/114/CE.
(7)
Pentru gaze, analiza cost-beneficiu trebuie să țină
seama cel puțin de rezultatele testelor de piață, cum ar fi alocarea liberă a
capacităților („open season”), impactul asupra indicatorilor definiți în
anexa III și efectele următoare:
(a)
concurența, reflectată în puterea diferiților
operatori de pe piață și în convergența prețurilor între diferite state membre;
(b)
reziliența sistemului, inclusiv la dezastre și
schimbările climatice, și siguranța sistemului, în special în ceea ce privește
infrastructurile critice europene astfel cum sunt definite în Directiva 2008/114/CE;
(c)
probabilitatea de nefurnizare și cantitatea de
energie nefurnizată și îmbunătățirea siguranței și calității aprovizionării;
(d)
contribuția la integrarea diferitor sectoare ale
pieței gazelor naturale,
(e)
flexibilitatea și congestia rețelei de gaze
naturale.
(8)
În ceea ce privește rețelele inteligente, analiza
cost-beneficiu ține seama cel puțin de indicatorii definiți în anexa III.
(9)
Metoda detaliată utilizată pentru luarea în
considerare a indicatorilor prevăzuți la alineatele (6) - (8) se elaborează
după consultarea oficială a organizațiilor care reprezintă toate părțile
interesate relevante.
(10)
Metodologia definește domeniul de analiză pentru
analiza cost-beneficiu a fiecărui proiect individual și pentru analiza la nivel
regional sau al Uniunii. Domeniul de analiză pentru un proiect individual
acoperă toate statele membre și țările terțe pe teritoriul cărora urmează să se
construiască proiectul, toate statele membre limitrofe și toate celelalte state
membre afectate în mod considerabil de proiect.
(11)
Metodologia definește analiza care urmează să fie
efectuată pe baza setului relevant de date de intrare, prin calcularea
rezultatelor funcției obiectiv pentru fiecare proiect în ipoteza în care acesta
se realizează și în ipoteza în care nu se realizează. Analiza identifică
statele membre pe teritoriul cărora proiectul are un impact net pozitiv
(beneficiarii) și cele pe teritoriul cărora proiectul are un impact net negativ
(plătitorii). Fiecare analiză cost-beneficiu include analize de sensibilitate
privind setul de date de intrare, data punerii în funcțiune a diferitelor
proiecte în același domeniu de analiză și alți parametri relevanți.
(12)
Operatorii de sisteme de transport și de distribuție
fac schimb de informații necesare pentru elaborarea metodologiei, inclusiv
informații referitoare la rețeaua relevantă și modelarea pieței. Operatorii de
sisteme de transport sau de distribuție care colectează informații în numele
altor operatori de sisteme de transport sau de distribuție transmit
operatorilor participanți rezultatele referitoare la datele colectate. Pentru
modelul comun de piață și de rețea pentru energie electrică și gaze prevăzut la
articolul 12 alineatul (8), setul de date de intrare menționat la
punctul 1 acoperă anii n+10, n+20 și n+30, iar modelul permite o evaluare
completă a efectelor în plan economic, social și asupra mediului, incluzând în
principal costurile externe, cum ar fi cele legate de gazele cu efect de seră
și emisiile de poluanți atmosferici convenționali sau de siguranța
aprovizionării.
ANEXA VI
ORIENTĂRI PRIVIND TRANSPARENȚA ȘI PARTICIPAREA PUBLICULUI
(1)
Manualul de proceduri trebuie să specifice cel puțin:
(a)
legislația relevantă pe care se bazează deciziile și
avizele corespunzătoare diferitelor tipuri de proiecte relevante de interes
comun, inclusiv legislația în domeniul mediului;
(b)
deciziile și avizele relevante care trebuie obținute;
(c)
numele și datele de contact ale autorității
competente și ale altor autorități și părți interesate importante vizate;
(d)
fluxul de lucru, cu evidențierea fiecărei etape a
procesului, inclusiv un calendar orientativ;
(e)
informații privind domeniul de aplicare, structura și
nivelul de detaliere al documentelor care urmează să fie înaintate odată cu
cererea de luare a deciziilor, inclusiv o listă de verificare;
(f)
etapele și mijloacele prin care publicul larg poate
participa la proces.
(2)
Pentru a spori participarea publicului în procesul
de autorizare se aplică următoarele principii:
(a)
Părțile interesate afectate de un proiect de
interes comun, inclusiv autoritățile relevante, proprietarii de terenuri și
cetățenii care trăiesc în vecinătatea proiectului, publicul larg și asociațiile,
organizațiile sau grupurile acestuia trebuie informate în mod cuprinzător și
consultate în etapele incipiente, într-o manieră deschisă și transparentă. După
caz, autoritatea competentă sprijină în mod activ activitățile întreprinse de
inițiatorul de proiect.
(b)
Autoritățile competente se asigură că procedurile
de consultare publică pentru proiectele de interes comun sunt, pe cât posibil,
concentrate. Fiecare consultare publică acoperă toate subiectele relevante
pentru o anumită etapă a procedurii, fiecare subiect de acest tip fiind abordat
o singură dată pe parcursul consultării publice în cauză. Subiectele abordate
în cadrul unei consultări publice sunt indicate în mod clar în notificarea
consultării publice respective.
(c)
Se admit comentarii și obiecții doar de la
începutul consultării publice și până la expirarea termenului limită.
(3)
Conceptul privind participarea publicului trebuie
să includă cel puțin informații referitoare la:
(a)
părțile interesate abordate;
(b)
măsurile avute în vedere;
(c)
termenul limită;
(d)
resursele umane alocate sarcinilor respective.
(4)
În contextul consultării publice care urmează să se
desfășoare înainte de înaintarea dosarului de candidatură, părțile relevante
trebuie cel puțin:
(a)
să publice o broșură informativă de maximum 15
pagini în care să ofere, într-o manieră clară și succintă, o viziune de
ansamblu asupra obiectivului și calendarului preliminar al proiectului, cel puțin
trei rute alternative avute în vedere, efectele preconizate, inclusiv cele de
natură transfrontalieră, și eventualele măsuri de atenuare a acestora;
(b)
să informeze toate părțile interesate afectate cu
privire la proiect prin intermediul paginii web menționate la articolul 10
alineatul (7) și prin alte mijloace corespunzătoare de informare;
(c)
să invite în scris toate părțile relevante afectate
la reuniuni cu teme specifice, pe parcursul cărora să se discute motivele de
îngrijorare.
(5)
Pagina web a proiectului trebuie să prezinte cel
puțin următoarele informații:
(a)
un rezumat fără caracter tehnic, actualizat
periodic, de maximum 50 de pagini, care să reflecte stadiul actual al
proiectului și, în cazul actualizărilor, să indice clar modificările aduse
versiunilor anterioare;
(b)
proiectul și planificarea consultării publice,
indicându-se în mod clar datele și locurile unde se organizează consultările și
audierile publice;
(c)
detaliile de contact în vederea obținerii setului
complet de documente înaintate;
(d)
detaliile de contact în vederea transmiterii
comentariilor și obiecțiilor pe parcursul consultărilor publice;
(e)
manualul de procedură în conformitate cu articolul 10
alineatul (1).
[1]                      COM(2010) 677.
[2]                      COM(2011) 500/I final și COM(2011) 500/II final (Fișe de politică).
[3]               Toate sumele în prețuri la nivelul anului 2011.
[4]               30 % în anumite condiții.
[5]                      SEC(2011)755.
[6]                      Decizia nr. 1364/2006/CE.
[7]                      COM(2010) 203 și SEC(2010) 505.
[8]                      Regulamentul (CE) nr. 680/2007.
[9]                      Regulamentul (CE) nr. 663/2009.
[10]                    COM(2010) 2020.
[11]             30 % în anumite condiții.
[12]                    COM(2011) 112 împreună cu SEC(2011)288.
[13]                    A se vedea secțiunea 1.2.1 din evaluarea impactului care însoțește
documentul.
[14]             JO C , , p. .
[15]             JO C , , p. .
[16]             COM(2010) 2020.
[17]             COM(2010) 677.
[18]             JO L 262, 22.9.2006, p. 1.
[19]             30 % în anumite condiții.
[20]             Directiva 2009/28/CE a Parlamentului European și a
Consiliului din 23 aprilie 2009 privind promovarea utilizării energiei din
surse regenerabile, JO L 140, 5.6.2009, p. 16.
[21]             JO L 211, 14.8.2009, p. 55.
[22]             JO L 211, 14.8.2006, p. 94.
[23]             JO L 345, 23.12.2008, p. 75.
[24]             COM(2011) 202 final.
[25]             COM(2011) 539.
[26]             SEC(2011) 755.
[27]             JO L 211, 14.8.2009, p. 15.
[28]             JO L 211, 14.8.2009, p. 36.
[29]             JO L 211, 14.8.2009, p. 1.
[30]             JO L 200, 31.7.2009, p. 31.
[31]             JO L 162, 22.6.2007, p. 1.
[32]             JO L 210, 31.7.2006, p. 25.