				|

		52014PC0538

			Propunere de DECIZIE DE PUNERE ÎN APLICARE A CONSILIULUI de autorizare a Germaniei să aplice o rată redusă a taxei pentru energia electrică furnizată în mod direct navelor aflate la dană în port în conformitate cu articolul 19 din Directiva 2003/96/CE /* COM/2014/0538 final - 2014/0247 (NLE) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
Impozitarea produselor energetice și a
energiei electrice în Uniune este reglementată de Directiva 2003/96/CE a
Consiliului ([1])
(denumită în continuare „directiva privind impozitarea energiei” sau
„directiva”).
În conformitate cu articolul 19 alineatul (1)
din directivă, pe lângă dispozițiile prevăzute, în special,
la articolele 5, 15 și 17, Consiliul, hotărând în unanimitate la
propunerea Comisiei, poate autoriza orice stat membru să introducă
alte scutiri sau reduceri ale impozitelor din motive specifice legate de
politici.
Obiectivul prezentei propuneri este de a
permite Germaniei să aplice o rată redusă a taxei pentru energie
electrică în cazul energiei electrice furnizate în mod direct navelor
aflate la dană într-un port (denumită în continuare „energie
electrică furnizată din rețeaua terestră”). Scutirea are
drept obiectiv acordarea unui stimulent economic pentru utilizarea energiei
electrice furnizate din rețeaua terestră în scopul reducerii
poluării aerului în orașele-port.
Cererea și contextul general al
acesteia
La 12 iulie 2011, Consiliul a adoptat Decizia
2011/445/UE de punere în aplicare a Consiliului de autorizare a Germaniei
să aplice o rată redusă a taxei pentru energie electrică în
cazul energiei electrice furnizate în mod direct navelor aflate la dană în
port („energie electrică furnizată din rețeaua terestră”)
în conformitate cu articolul 19 din Directiva 2003/96/CE ([2]). Respectiva decizie
expiră la 16 iulie 2014.
Prin scrisoarea din 26 februarie 2014,
autoritățile germane au solicitat o nouă decizie de autorizare
care va permite Germaniei să aplice în continuare reducerea taxei.
Germania a solicitat ca reducerea să se acorde pentru șase ani.
Prin intermediul măsurii propuse,
Germania dorește să furnizeze în continuare un stimulent pentru
utilizarea energiei electrice furnizate din rețeaua terestră, care
este considerată a fi o alternativă mai puțin poluantă la
producerea de energie electrică la bordul navelor aflate la dană în
port. Dacă măsura nu este autorizată, energia electrică
furnizată din rețeaua terestră va trebui să fie
impozitată cu rata națională generală pentru energia
electrică de 20,50 EUR/MWh.
Pe de altă parte, articolul 14
alineatul (1) litera (c) din directiva privind impozitarea energiei
obligă statele membre să scutească produsele energetice folosite
drept combustibil de către nave pentru navigația pe apele UE.
Această scutire acoperă, de asemenea, produsele energetice utilizate
pentru producerea de energie electrică la bordul navelor aflate la
dană în porturi. De asemenea, statele membre pot scuti produsele
energetice folosite de nave pentru navigația pe căile navigabile
interioare, în conformitate cu articolul 15 alineatul (1)
litera (f), care include, de asemenea, producerea de electricitate la
bord. Prin urmare, în majoritatea cazurilor, sistemul de impozitare bazat pe
directiva privind impozitarea energiei nu afectează costurile pentru
producerea de energie electrică la bordul unei nave aflate la dană
într-un port, chiar dacă o astfel de producere ar putea avea efecte
negative asupra sănătății și a mediului prin
deteriorarea calității aerului și creșterea nivelurilor de
zgomot în porturi.
Germania dorește să aplice în
continuare o rată redusă de 0,50 EUR/MWh în cazul energiei electrice
furnizate din rețeaua terestră, respectând astfel rata minimă de
impozitare a energiei electrice, astfel cum este stabilită prin Directiva
2003/96/CE. Rata redusă de impozitare a energiei electrice urmează
să se aplice furnizării de energie electrică din rețeaua
terestră atât în apele UE, cât și în apele interioare, cu
excepția ambarcațiunilor private de agrement. Potrivit calculelor
autorităților germane pentru perioada de trei ani de aplicare a
măsurii, media anuală a cheltuielilor fiscale a fost de aproximativ
2,2 milioane EUR. Potrivit estimărilor guvernului federal, în cursul
următorilor șase ani se poate aștepta ca aceste cheltuieli
bugetare ipotetice să crească treptat, ajungând la 3‑4 milioane
EUR pe an.
Prin reducerea taxei, Germania dorește
să furnizeze în continuare operatorilor navelor un stimulent în vederea
utilizării energiei electrice furnizate din rețeaua terestră, în
scopul reducerii poluării rezultate din emisiile atmosferice și a
zgomotului produs de navele aflate la dană, precum și a emisiilor de
CO2. Aplicarea unei rate reduse a taxei ar consolida
competitivitatea energiei electrice furnizate din rețeaua terestră
față de arderea combustibililor de rezervor aflați la bord, care
este complet scutită de taxe.
Autoritățile germane au informat
Comisia că, în prezent, dintre toate porturile maritime germane, numai
portul Lübeck dispune de instalații pentru furnizarea de energie
electrică din rețeaua terestră de sarcină electrică
mai mare. Pe lângă instalațiile terestre, portul furnizează, de
asemenea, „barje electrice”, și anume instalații plutitoare pentru
generarea combinată de energie termică și electrică care
funcționează pe bază de gaz natural lichefiat. Construirea unor
instalații terestre statice pentru furnizare de energie electrică în
portul Hamburg este planificată pentru luna mai 2014 și include
dotarea a două terminale de nave de croazieră cu instalații de
energie electrică furnizată din rețeaua terestră la
terminalul din Altona. Există, de asemenea, planuri pentru furnizarea de
barje electrice pentru terminalul din HafenCity.
În ceea ce privește porturile interioare,
instalațiile de energie electrică furnizată din rețeaua
terestră sunt mai răspândite și există planuri pentru
dezvoltarea ulterioară.
Germania consideră că această
măsură este conformă cu Recomandarea 2006/339/CE a Comisiei ([3]) privind promovarea
utilizării energiei electrice furnizate din rețeaua terestră de
către nave aflate la dană în porturile UE și cu Comunicarea
Comisiei „Obiective strategice și recomandări pentru politica UE în
domeniul transportului maritim până în 2018” ([4]). În această
privință, este de menționat faptul că, începând din luna
iunie 2011, statele membre au obligația necondiționată de a
respecta standardele de calitate a aerului stabilite pentru anumiți
poluanți precum particulele în suspensie ([5]).
În temeiul acestei obligații, statele membre trebuie să
găsească soluții la probleme precum emisiile navelor aflate la
dană în porturi, în cazul în care acest lucru este relevant și se
preconizează că în porturile care se confruntă cu aceste
probleme, utilizarea energiei electrice furnizate din rețeaua
terestră va fi încurajată ca un element al unei strategii globale în
domeniul calității aerului.
Argumentele autorităților
germane referitoare la impactul măsurii asupra pieței interne
Autoritățile germane afirmă
că măsura nu ar afecta funcționarea adecvată a pieței
interne și nu ar duce la denaturarea concurenței. Germania permite ca
avantajul fiscal să fie furnizat atât ca rată redusă a taxei
percepută la furnizare, cât și ca rambursare a taxei. În cazul
aplicării reducerii la furnizare, furnizorul de energie electrică ar
putea să nu transfere sau să transfere doar o parte a avantajului
fiscal consumatorului final, și anume, operatorului navei. Totuși, potrivit
autorităților germane, avantajul fiscal este, în mod normal,
transferat. Dar chiar în cazurile în care reducerea taxei este transferată
complet operatorilor navelor care primesc energie electrică furnizată
din rețeaua terestră impozitată la nivelul minim prevăzut
de Directiva 2003/96/CE, ei nu câștigă de fapt un avantaj economic
față de operatorii care își generează la bord energia
electrică, deoarece această energie electrică este scutită
de impozitare. În opinia autorităților germane, substituirea energiei
generate la bord cu energie electrică furnizată din rețeaua
terestră impozitată la nivelul minim aplicabil nu va conduce la
obținerea unui avantaj global în ceea ce privește costurile.
Autoritățile germane au informat
Comisia că, în acest moment, nu dispun de cifre privind numărul
operatorilor de nave care utilizează instalațiile de energie
electrică furnizată din rețeaua terestră și nu pot
furniza o evaluare completă a tendinței de utilizare a energiei
electrice furnizate din rețeaua terestră, dată fiind perioada scurtă
de aplicare a măsurii. Pe baza informațiilor disponibile, autoritățile
consideră că a existat o creștere semnificativă a
utilizării energiei electrice furnizate din rețeaua terestră în
special pentru navele aflate la dană în porturile situate pe căile
navigabile interioare.
Dispoziții în vigoare în domeniul
propunerii
Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27
octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a
produselor energetice și a electricității, în special articolul
14 alineatul (1) litera (c) și articolul 15 alineatul (1) litera (f).
Evaluarea măsurii în temeiul
articolului 19 din Directiva 2003/96/CE
Motive de politică specifice
Articolul 19 alineatul (1) primul paragraf din
directivă are următorul conținut:
„Pe lângă
dispozițiile prevăzute în articolele anterioare, în special
articolele 5, 15 și 17, Consiliul, hotărând în unanimitate la
propunerea Comisiei, poate autoriza orice stat membru să introducă
alte scutiri sau reduceri din motive de politică specifice.”
Prin intermediul acestei reduceri fiscale,
autoritățile germane urmăresc obiectivul promovării în
continuare a unei modalități mai puțin dăunătoare
pentru mediu de satisfacere a necesităților de energie electrică
a navelor pe durata în care se află la dană în port și, prin
urmare, de îmbunătățire la nivel local a calității
aerului. Așa cum a arătat Germania, Comisia a recomandat deja
utilizarea energiei electrice furnizate din rețeaua terestră ca o
alternativă la producerea de energie electrică la bordul navelor
aflate la dană, recunoscând astfel avantajele pentru mediu ale
măsurii ([6]).
În absența măsurii, energia electrică furnizată navelor
aflate la dană în port va trebui să fie impozitată în Germania
cu 20,50 EUR/MWh. Reducerea solicitată reprezintă un stimulent
suplimentar pentru utilizarea acestei tehnologii care se ridică la 20
EUR/MWh și contribuie, prin urmare, la atingerea obiectivului de
politică declarat.
De asemenea, Comisia a remarcat că un
obstacol important în calea utilizării pe scară mai largă a
energiei electrice furnizate din rețeaua terestră îl constituie în
prezent absența aproape totală a infrastructurii on-shore necesare în
porturi și, prin urmare, este posibil să fie necesare inițiative
suplimentare care să aibă ca obiect în special construirea acestei
infrastructuri în vederea atingerii obiectivului de politică al scutirii
fiscale în discuție. Conform informațiilor furnizate de
autoritățile germane, navele maritime au nevoie de instalații
capabile să suporte sarcini electrice ridicate și, în prezent, numai
portul Lübeck furnizează astfel de instalații. Există planuri de
a construi instalații în portul Hamburg. Instalațiile de energie
electrică furnizată din rețeaua terestră sunt disponibile
în număr mai mare în porturile interioare, unde navele au, de obicei,
cerințe mai mici privind sarcina electrică.
În ceea ce privește natura obiectivului
de politică urmărit, Comisia ar dori să sublinieze că
promovarea energiei electrice furnizate din rețeaua terestră
reprezintă, de fapt, un obiectiv de politică comun care ar trebui
urmărit de Uniune în ansamblu. Acest lucru este formulat clar în
Comunicarea Comisiei - O politică maritimă integrată pentru
Uniunea Europeană ([7])
și în documentul însoțitor de lucru al serviciilor Comisiei ([8]). Măsura este în
conformitate cu propunerea Comisiei de directivă privind instalarea unei infrastructuri
pentru combustibili alternativi, care abordează problema instalării
de instalații pentru furnizare de energie electrică din rețeaua
terestră în porturi, în cazul în care acest lucru este rentabil și
prezintă beneficii pentru mediu ([9]).
Comisia a sugerat ca energia electrică
furnizată din rețeaua terestră navelor pe perioada în care
acestea sunt la dană în port să fie scutită de la impozitarea
energiei în propunerea sa pentru revizuirea directivei privind impozitarea
energiei ([10]).
Cu toate acestea, propunerea Comisiei nu a fost încă adoptată de
Consiliu. Între timp, operatorii economici din Germania și
autoritățile germane ar trebui să dispună de securitate juridică
în ceea ce privește măsurile fiscale aplicate în scopul de a promova
utilizarea energiei electrice furnizate din rețeaua terestră. În
prezent, singura posibilitate de a introduce un tratament fiscal favorabil
pentru energia electrică furnizată din rețeaua terestră
este prevăzută la articolul 19. Totuși, scopul acestuia
este de a răspunde unor circumstanțe specifice din anumite state
membre care nu sunt reflectate de directiva respectivă. Prin urmare,
înainte ca obiectivul să fie abordat de Consiliu în contextul revizuirii
Directivei 2003/96/CE, se poate acorda numai cu titlu de măsură
tranzitorie o scutire în temeiul articolului 19 care să
urmărească obiectivul de promovare a energiei electrice furnizate din
rețeaua terestră.
Coerența cu celelalte politici
și obiective ale Uniunii
Măsura solicitată vizează în
principal politica de mediu a UE. În măsura în care acest lucru va ajuta
la reducerea arderii de combustibili de rezervor la bordul navelor aflate în
port, măsura va contribui de fapt la obiectivul de
îmbunătățire a calității aerului la nivel local. De
asemenea, măsura ar putea avea o contribuție limitată la
reducerea emisiilor de CO2, deși semnificația acestui
efect va depinde de sursa energiei electrice care urmează a fi
furnizată navelor ([11]).
Pentru a indica amploarea problemei de mediu, Germania dă exemplul
portului Lübeck-Travemünde, unde navele sunt responsabile pentru 90 % din
emisiile de dioxid de sulf și de aproximativ 80 % din emisiile de
oxid de azot. Autoritățile germane furnizează comparația de
mai jos, bazată pe un consum anual de energie electrică de
5 584 MWh, între emisiile anuale estimate rezultate din utilizarea
energiei electrice furnizate din rețeaua terestră în portul Lübeck
și cele generate din utilizarea motorinei marine, respectând limitele
conținutului de sulf stabilite în directiva UE privind sulful ([12]), utilizate pentru
producerea de energie electrică la bord:
   || NOx || SO2 || CO2
 Energie electrică ecologică din energie hidroelectrică || 0,078 t || 0,056 t || 0 t
 Motorină marină || 3,571 t || 6,026 t || 4251,9 t
Estimările furnizate de
autoritățile portuare din Hamburg indică faptul că
instalațiile planificate de energie electrică furnizată din
rețeaua terestră ar trebui să reducă anual emisiile față
de utilizarea motorinei marine la terminalul din Altona cu aproximativ 39 t sau
cu 74 % pentru NOx, cu aproximativ 1,1 t sau 62 % pentru SO2
și cu aproximativ 0,5 t sau 5 % pentru particulele fine în
suspensie. Funcționarea acestor instalații cu mixul energetic german
normal ar trebui să ducă la o reducere a CO2 de
aproximativ 1 050 t sau 19 % pe an. Furnizarea planificată
de energie electrică din surse regenerabile ar putea duce la o reducere
mult mai mare a emisiilor de CO2, de 3 354 t/an, în
funcție de performanța instalațiilor de producție a
energiei electrice. Reducerea emisiilor de poluanți atmosferici
datorită utilizării barjelor electrice care funcționează cu
gaz natural lichefiat și furnizează energie electrică pentru
navele de croazieră la terminalul din HafenCity ar trebui să
aibă ca rezultat o reducere de 51 t sau 73 % pentru emisiile de
NOx. După deducerea a 5 t de emisii anuale de NOx ale barjelor,
rezultatul este reducerea emisiilor cu 46 t pe an. Emisiile ar trebui să
se reducă cu 1,5 t sau 58 % pentru SOx și 0,7 t sau
48 % pe an pentru particulele fine în suspensie, fără emisii
suplimentare ale barjelor electrice. Emisiile de CO2 ar trebui să
se reducă cu 1 824 t sau 26 % pe an dacă s-ar utiliza gaz
natural lichefiat în locul motorinei marine. Au fost luate în considerare în
cadrul estimărilor emisiile reziduale de la cazanele auxiliare (pentru
căldura la bord).
Trebuie reamintit aici că un motiv
important pentru care energia electrică furnizată din rețeaua
terestră se află pe o poziție nefavorabilă din punct de
vedere competitiv este acela că alternativa la aceasta, adică energia
electrică produsă la bordul navelor acostate în porturile maritime,
se bucură în prezent de scutire totală netă de impozit: nu numai
combustibilul de rezervor ars pentru producerea de energie electrică este
scutit de impozit, ceea ce corespunde situației normale în temeiul
articolului 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/96/CE, ci și
însăși energia electrică produsă la bordul navelor [a se
vedea articolul 14 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2003/96/CE].
Deși scutirea din urmă ar putea fi considerată, în sine, dificil
de reconciliat cu obiectivele de mediu ale Uniunii, ea reprezintă
rezultatul unor considerații de ordin practic. De fapt, impozitarea
energiei electrice produse la bord ar impune declararea de către
proprietarul navei – adesea stabilit într-o țară terță –
sau de către operator a cantității de energie consumate.
Totodată, declarația ar trebui să stabilească
proporția de energie electrică consumată în apele teritoriale
ale statului membru în care trebuie plătit impozitul. Pentru proprietarii
de nave, obligația de a face astfel de declarații, pentru fiecare
stat membru ale cărui ape teritoriale sunt vizate, ar însemna o
sarcină administrativă enormă. În aceste condiții, poate fi
justificat să nu se penalizeze alternativa mai puțin poluantă a
utilizării energiei electrice furnizate din rețeaua terestră,
permițându-se Germaniei să aplice o rată de impozitare
redusă.
În ceea ce privește energia
electrică consumată de navele aflate la dană în porturile
situate de-a lungul căilor navigabile interioare, spre deosebire de
situația din porturile maritime, scutirea energiei electrice produse la
bord este facultativă pentru statele membre [articolul 15 alineatul (1)
litera (f)]. În consecință, nu există niciun obstacol juridic
care să împiedice statele membre să trateze în mod egal energia
electrică furnizată din rețeaua terestră și producerea
de energie la bord în porturile situate de-a lungul căilor navigabile
interioare. Cu toate acestea, opțiunea oferită la articolul 15
alineatul (1) litera (f) din directivă de a nu impozita energia
produsă la bord se poate explica și în acest caz prin
considerații de ordin practic din partea legiuitorului și, în
același timp, legate strâns de avantajele fiscale facultative acordate pentru
navigația pe căile navigabile interioare. Majoritatea statelor
membre, între care și Germania, au decis să nu impoziteze
combustibilii utilizați în aceste scopuri. În ceea ce privește Rinul
și afluenții săi, această scutire fiscală este
prevăzută și în cadrul unui acord internațional ([13]), pe care Germania l-a
ratificat. De asemenea, se consideră că nu este practic să se
impoziteze separat combustibilul utilizat pentru producerea de energie
electrică la bord ([14])
deoarece acest lucru ar presupune, cel puțin, aplicarea unui regim diferit
pentru combustibilul utilizat pentru producerea de energie electrică
față de cel pentru navigație. În fine, atunci când decid
dacă să extindă scutirea fiscală aplicabilă navigației
maritime la combustibilii pentru navigație pe căile navigabile
interioare, statele membre vor lua în considerare o serie de aspecte, între
care obiective mai largi ale politicii naționale în domeniul
transporturilor precum considerațiile de mediu, care le pot determina
să nu impoziteze combustibilii utilizați în aceste scopuri.
De aceea se consideră justificat, în
stadiul actual, să se mențină posibilitatea ca Germania să
scutească de impozite energia electrică furnizată din
rețeaua terestră porturilor de pe căile navigabile interioare.
Piața internă și
concurența loială
Din punctul de vedere al pieței interne
și al concurenței loiale, măsura solicitată ar reduce
denaturarea existentă dintre două surse concurente de energie
electrică pentru nave aflate la dană, adică dintre producerea de
energie la bord și utilizarea energiei electrice furnizate din
rețeaua terestră, determinată de scutirea fiscală pentru
combustibilii de rezervor.
În ceea ce privește concurența
dintre operatorii de nave, trebuie reamintit în primul rând faptul că, în
conformitate cu informațiile de care dispune Comisia, în prezent
există foarte puține nave care utilizează în scopuri comerciale
energia electrică furnizată din rețeaua terestră. În al
doilea rând, chiar dacă măsura va oferi companiilor de transport
naval un avantaj în sensul că vor putea să cumpere energie
electrică la prețuri mai mici decât companiile care operează în
alte sectoare, nu se estimează că această măsură va
modifica semnificativ situația concurenței din sectorul transportului
naval. Cu toate că proiecțiile precise de costuri depind în mod
crucial de evoluțiile prețului petrolului și sunt, așadar,
foarte dificil de realizat, informațiile disponibile ([15]) și datele
furnizate de Germania indică faptul că, în ansamblu, în cele mai
multe cazuri, nici măcar scutirea fiscală totală nu ar reduce
costurile operaționale ale energiei electrice furnizate din rețeaua
terestră sub nivelul costurilor producerii de energie la bord. Prin
urmare, aceasta nu ar reprezenta, în niciun caz, un avantaj concurențial
semnificativ pentru operatorii de nave care utilizează energia
electrică furnizată din rețeaua terestră față de
cei care utilizează energia produsă la bord. În cazul de
față, având în vedere că Germania va respecta nivelul minim de
impozitare prevăzut de Directiva 2003/96/CE, este cu atât mai puțin
probabil să se producă o denaturare semnificativă de tipul celei
menționate mai sus.
În ceea ce privește concurența
dintre porturi, în situația în care, așa cum se arată mai sus,
este foarte puțin probabil, cel puțin pe termen scurt, ca utilizarea
energiei furnizate din rețeaua terestră să devină mai
economică decât producerea de energie la bord în pofida reducerii fiscale,
este, în același timp, foarte puțin probabil ca reducerea
fiscală pentru energia electrică furnizată din rețeaua
terestră să denatureze în mod semnificativ concurența dintre
porturi prin faptul că ar determina navele să își schimbe
itinerariul în funcție de disponibilitatea acestei opțiuni.
Autoritățile germane subliniază faptul că utilizarea
energiei electrice furnizate din rețeaua terestră este limitată
nu numai din cauza lipsei de instalații portuare sau a costurilor mai
mari, dar și din cauza lipsei de standarde tehnice convenite la nivel
internațional pentru conectarea navelor la rețeaua de energie
electrică.
În fine, se poate adăuga că
intervalul de timp pentru care se propune autorizarea aplicării unei rate
reduse a impozitului reflectă în mare măsură intervalul de opt
ani din propunerea Comisiei pentru scutirea fiscală a energiei electrice
furnizate din rețeaua terestră.
Perioada de aplicare a măsurii
și elaborarea cadrului UE privind impozitarea energiei
În principiu, perioada de aplicare a
derogării ar trebui să fie suficient de lungă astfel încât
operatorii portuari să nu fie descurajați să facă
investițiile necesare. În acest caz, perioada de aplicare a măsurii
ar fi fost prelungită și amploarea reducerii fiscale majorate prin
propunerea Comisiei de revizuire a directivei privind impozitarea energiei,
care prevede o scutire obligatorie pentru energia electrică furnizată
din rețeaua terestră pentru o perioadă de opt ani de la data
intrării sale în vigoare. Totuși, derogarea nu ar trebui să
submineze dezvoltarea pe viitor a cadrului juridic existent și ar trebui
să ia în considerare posibilitatea adoptării de către Consiliu a
unui act juridic bazat pe propunerea Comisiei de modificare a directivei
privind impozitarea energiei. În aceste condiții, rezultă că
este potrivit să se acorde autorizația solicitată pentru
perioada maximă de șase ani permisă de directivă, sub
rezerva intrării în vigoare a unor dispoziții generale în materie mai
devreme decât data preconizată de expirare. Această perioadă de
timp va oferi securitate juridică operatorilor navelor și
operatorilor portuari care trebuie să își planifice investițiile
în instalațiile de energie electrică furnizată din rețeaua
terestră sau în echipamentele de la bord. Ea le va permite, de asemenea,
autorităților germane să colecteze mai multe date pentru o
viitoare reevaluare a măsurii.
Norme privind ajutoarele de stat
Rata impozitului de 0,50 EUR/MWh avută în
vedere de autoritățile germane respectă nivelul minim de
impozitare în temeiul articolului 10 din Directiva 2003/96/CE. Astfel,
măsura îndeplinește una dintre condițiile prevăzute la
articolul 44 din Regulamentul (UE) nr. 651/2014 al Comisiei ([16]), care prevede
condițiile în care o astfel de măsură este exceptată de la
obligațiile de notificare a ajutoarelor de stat. Cu toate acestea, nu
poate fi stabilit în acest stadiu dacă toate condițiile prevăzute
în regulament sunt îndeplinite și propunerea de decizie de punere în
aplicare a Consiliului nu împiedică Comisia să solicite Germaniei
să respecte normele privind ajutoarele de stat.
2.           REZULTATELE
CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII
IMPACTULUI
Consultarea părților interesate
Prezenta propunere se bazează pe o cerere
înaintată de Germania și se referă doar la acest stat membru.
Obținerea și utilizarea
expertizei
Nu a fost necesar să se recurgă la
expertiză externă.
Evaluarea impactului
Prezenta propunere se referă la o
autorizație pentru un singur stat membru, la cererea acestuia.
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE
PROPUNERII
Principiul subsidiarității
Domeniul fiscalității indirecte
reglementat de articolul 113 din TFUE nu ține, în sine, de competența
exclusivă a Uniunii Europene în sensul articolului 3 din TFUE.
Cu toate acestea, exercitarea de către
statele membre a competențelor lor în acest domeniu este încadrată în
mod strict și limitată de dreptul UE în vigoare. În conformitate cu
articolul 19 din Directiva 2003/96/CE, numai Consiliul este abilitat să
autorizeze un stat membru să introducă alte scutiri sau reduceri, în
sensul respectivei dispoziții. Statele membre nu se pot substitui
Consiliului.
Prin urmare, propunerea respectă
principiul subsidiarității.
Principiul
proporționalității
Propunerea respectă principiul
proporționalității. Reducerea de impozit nu
depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului
respectiv (a se vedea considerațiile privind aspectele legate de
piața internă și de concurența loială menționate
mai sus).
Alegerea instrumentelor
Instrument(e) propus(e): decizie a
Consiliului.
Articolul 19 din Directiva 2003/96/CE nu
prevede decât acest tip de măsură.
4.           IMPLICAȚIILE BUGETARE
Această măsură nu impune
Uniunii nicio sarcină financiară sau administrativă. Prin
urmare, propunerea nu are implicații asupra bugetului Uniunii Europene.
2014/0247 (NLE)
Propunere de
DECIZIE DE PUNERE ÎN APLICARE A
CONSILIULUI
de autorizare a Germaniei să aplice o
rată redusă a taxei pentru energia electrică furnizată în
mod direct navelor aflate la dană în port în conformitate cu articolul 19
din Directiva 2003/96/CE
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene,
având în vedere Directiva 2003/96/CE a
Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de
impozitare a produselor energetice și a electricității ([17]), în special
articolul 19,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
întrucât:
(1)       Prin Decizia 2011/445/UE de punere
în aplicare a Consiliului, Germania a fost autorizată să aplice o
rată redusă a taxei pentru energie electrică în cazul energiei
electrice furnizate în mod direct navelor aflate la dană în port („energie
electrică furnizată din rețeaua terestră”), în conformitate
cu articolul 19 din Directiva 2003/96/CE, până la 16 iulie 2014.
(2)       Prin scrisoarea din 26
februarie 2014, Germania a solicitat autorizarea în vederea aplicării în
continuare a unei rate reduse a taxei pentru energie electrică în cazul
energiei electrice furnizate din rețeaua terestră, în conformitate cu
articolul 19 din Directiva 2003/96/CE.
(3)       Prin reducerea fiscală
pe care intenționează să o aplice, Germania urmărește
promovarea în continuare pe scară mai largă a energiei electrice
furnizate din rețeaua terestră ca o modalitate mai puțin
dăunătoare pentru mediu de a satisface necesitățile de
energie electrică ale navelor atunci când se află la dană în
port prin comparație cu arderea combustibililor de rezervor aflați la
bordul acestora.
(4)       În măsura în care
utilizarea energiei electrice furnizate din rețeaua terestră
contribuie la evitarea emisiilor de poluanți atmosferici rezultați
din arderea combustibililor de rezervor de la bordul navelor aflate la
dană, acest lucru contribuie la îmbunătățirea la nivel
local a calității aerului în orașele-port. Prin urmare, se
așteaptă ca această măsură să contribuie la
obiectivele politicilor Uniunii în materie de mediu, sănătate și
climă.
(5)       Autorizarea Germaniei în
vederea aplicării unei rate reduse a taxei pentru energia electrică
în cazul energiei electrice furnizate din rețeaua terestră nu
depășește ceea ce este necesar pentru a duce la creșterea
utilizării energiei electrice furnizate din rețeaua terestră,
deoarece producerea de energie la bord va rămâne, în majoritatea
cazurilor, soluția cea mai competitivă. Din același motiv
și din cauza gradului relativ redus în prezent de pătrundere pe
piață a tehnologiei, este puțin probabil ca măsura să
conducă la denaturarea semnificativă a concurenței pe durata sa
de aplicare și, așadar, nu va influența în mod negativ buna
funcționare a pieței interne.
(6)       Conform articolului 19
alineatul (2) din Directiva 2003/96/CE, fiecare autorizare acordată în
temeiul acestui articol trebuie să fie strict limitată în timp. Dat
fiind că este necesar, pe de o parte, ca perioada să fie suficient de
lungă pentru a permite evaluarea corespunzătoare a măsurii, iar
pe de alta, să nu se submineze dezvoltarea pe viitor a cadrului juridic
existent, este indicat să se acorde autorizația solicitată
pentru o perioadă de șase ani, sub rezerva intrării în vigoare a
unor dispoziții generale în materie înainte de data de expirare
prevăzută.
(7)       Pentru a asigura securitatea
juridică pentru operatorii portuari și de nave și pentru a evita
o posibilă creștere a sarcinii administrative pentru distribuitorii
și redistribuitorii de electricitate care ar putea rezulta din
modificări ale ratei accizelor percepute pentru energia electrică
furnizată din rețeaua terestră, ar trebui să se garanteze că
Germania poate aplica reducerea fiscală specifică existentă la
care se referă prezenta decizie, fără întrerupere. Prin urmare,
autorizația solicitată ar trebui acordată începând cu 17 iulie
2014, fără întrerupere în raport cu situația anterioară în
temeiul Deciziei 2011/445/UE de punere în aplicare a Consiliului.
(8)       Prezenta decizie nu aduce
atingere aplicării normelor Uniunii privind ajutoarele de stat,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Germania este autorizată să aplice o
rată redusă a taxei pentru energie electrică în cazul energiei
electrice furnizate în mod direct navelor, altele decât ambarcațiunile
private de agrement, aflate la dană în port („energie electrică
furnizată din rețeaua terestră”), cu condiția
respectării nivelurilor minime de impozitare în conformitate cu articolul
10 din Directiva 2003/96/CE.
Articolul 2
Prezenta decizie produce efecte de la data
notificării.
Se aplică de la 17 iulie 2014.
Decizia expiră la 16 iulie 2020.
Cu toate acestea, în cazul în care Consiliul,
hotărând în temeiul articolului 113 din TFUE, adoptă norme generale
privind avantajele fiscale pentru energia electrică furnizată din
rețeaua terestră, aplicarea prezentei decizii încetează în ziua
în care intră în vigoare respectivele norme generale.
Articolul 3
Prezenta
decizie se adresează Republicii Federale Germania.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu
                                                                       Președintele
([1])            Directiva
2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului
comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității
(JO L 283, 31.10.2003, p. 51).
([2])            JO
L 191, 22.7.2011, p. 22.
([3])            Recomandarea
Comisiei 2006/339/CE din 8 mai 2006 privind promovarea utilizării
energiei electrice furnizate din rețeaua terestră de către nave
aflate la dană în porturile comunitare (JO L 125, 12.5.2006).
([4])            COM(2009)
8 final din 21 ianuarie 2009.
([5])            A
se vedea Directiva 2008/50/CE a Parlamentului European și a Consiliului
din 21 mai 2008 privind calitatea aerului înconjurător și un aer mai
curat pentru Europa (JO L 152, 11.6.2008).
([6])            A
se vedea nota de subsol 3 de mai sus.
([7])            COM(2007)
575 final din 10 octombrie 2007.
([8])            SEC(2007)
1278 final din 10 octombrie 2007.
([9])            COM(2013)
18 final din 24 ianuarie 2013.
([10])           COM(2011)
169 final din 13 aprilie 2011.
([11])           Anterior
Comisia a estimat că trecerea la alimentarea cu energie electrică din
rețeaua terestră va duce, în medie, la o reducere cu 50 % a
emisiilor de CO2; a se vedea nota de subsol 2. Totuși, impactul
măsurii în discuție poate să difere considerabil de această
valoare medie, deoarece este strâns legat de nivelul emisiilor de carbon în
zona relevantă a pieței și de momentul exact în care va
apărea cererea suplimentară de energie electrică.
([12])           Directiva
1999/32/CE a Consiliului din 26 aprilie 1999 privind reducerea conținutului
de sulf din anumiți combustibili lichizi și de modificare a
Directivei 93/12/CEE (JO L 121, 11.5.1999, p. 13-18).
([13])           A
se vedea articolul 1 din Acordul din 16 mai 1952 dintre statele
riverane Rinului și Belgia referitor la tratamentul vamal și fiscal
al combustibilului cu care sunt alimentate navele care navighează pe Rin
(Bundesgesetzblatt 1953, partea II, p. 531).
([14])           A
se vedea articolul 21 alineatul (5) al treilea paragraf din Directiva
2003/96/CE.
([15])           A
se vedea European Commission Directorate General Environment, Service Contract
Ship Emissions: Assignment, Abatement and Market-based Instruments, Task 2a –
Shore-Side Electricity, August 2005 (Comisia Europeană, Direcția
Generală Mediu, Contract de servicii privind atribuirea și reducerea
emisiilor navelor, precum și instrumentele bazate pe piață –
Sarcina 2a - Utilizarea rețelei terestre de energie electrică, august
2005), http://ec.europa.eu/environment/air/pdf/task2_shoreside.pdf. Analiza
costurilor s-a realizat pentru trei porturi: Göteborg (Suedia), Juneau și
Long Beach (SUA).
([16])           Regulamentul
(UE) nr. 651/2014 al Comisiei din 17 iunie 2014 de declarare a anumitor
categorii de ajutoare compatibile cu piața internă în aplicarea
articolelor 107 și 108 din tratat (JO L 187, 26.6.2014, p. 1).
([17])            JO
L 283, 31.10.2003, p. 51.


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 5.7.2017
            COM(2017) 369 final
            2017/0153(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            de autorizare a Austriei și a României să accepte, în interesul Uniunii Europene, aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXT

               •Temeiurile și obiectivele propunerii

               Obiectivul Convenției de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția din 1980”), ratificată până în prezent de 97 de țări, inclusiv de toate statele membre ale UE, este de a restabili statu-quo-ul prin înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit, prin intermediul unui sistem de cooperare între autoritățile centrale desemnate de părțile contractante.

               Întrucât prevenirea răpirii copiilor este o parte esențială a politicii UE de promovare a drepturilor copilului, Uniunea Europeană întreprinde acțiuni la nivel internațional în vederea îmbunătățirii aplicării Convenției din 1980 și încurajează țările terțe să adere la convenție.

               La 2 februarie 1994, Panama și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Panama la 1 mai 1994.

               Convenția din 1980 este deja în vigoare între Panama și 26 de state membre ale UE. Numai Austria și România nu au acceptat încă aderarea Republicii Panama la convenție.

               La 18 noiembrie 1999, Uruguay și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Uruguay la 1 februarie 2000.

               Convenția din 1980 este deja în vigoare între Uruguay și 25 de state membre ale UE. Numai Austria, Danemarca și România nu au acceptat încă aderarea Republicii Uruguay la convenție.

               La 13 decembrie 1995, Columbia și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Columbia la 1 martie 1996.

               Convenția din 1980 este deja în vigoare între Columbia și 25 de state membre ale UE. Numai Austria, Danemarca și România nu au acceptat încă aderarea Republicii Columbia la convenție.

               La 5 februarie 2001, El Salvador și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în El Salvador la 1 mai 2001.

               Convenția din 1980 este deja în vigoare între El Salvador și 25 de state membre ale UE. Numai Austria, Danemarca și România nu au acceptat încă aderarea Republicii El Salvador la convenție.

               Conform articolului 38 alineatul (4) din Convenția din 1980, aceasta se aplică între statul care aderă și statele contractante care vor fi declarat că acceptă această aderare.

               Existența competenței exclusive a UE în ceea ce privește acceptarea aderării unui stat terț la Convenția din 1980 a fost confirmată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, care a fost consultată la inițiativa Comisiei.

               La 14 octombrie 2014, Curtea de Justiție a Uniunii Europene a emis avizul 1/13 care a statuat că acceptarea aderării unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii ține de competența exclusivă a Uniunii Europene.

               Curtea a insistat asupra nevoii de uniformitate la nivelul UE în acest domeniu, în vederea evitării unei geometrii variabile între statele membre.

               Întrucât problema răpirii internaționale de copii intră în sfera competenței externe exclusive a Uniunii Europene, decizia privind acceptarea aderării Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador trebuie luată la nivelul UE printr-o decizie a Consiliului. Prin urmare, Austria și România ar trebui să depună declarația de acceptare a aderării Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador în interesul Uniunii Europene.

               Prin acceptarea de către Austria și România, Convenția din 1980 ar deveni aplicabilă între Uruguay, Columbia și El Salvador și toate statele membre ale UE, cu excepția Danemarcei. În ceea ce privește Panama, Convenția din 1980 va deveni aplicabilă între această țară și toate statele membre ale UE.

               •Coerența cu dispozițiile deja existente în domeniul de politică vizat

               În ceea ce privește răpirea copiilor de către unul dintre părinți, Convenția de la Haga din 1980 este contrapartea internațională a Regulamentului nr. 2201/2003 al Consiliului (cunoscut sub denumirea de „Regulamentul Bruxelles IIa”), care reprezintă piatra de temelie a cooperării judiciare în cadrul UE în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești
                  1
               .

               Unul dintre obiectivele principale ale regulamentului este acela de a descuraja răpirile de copii între statele membre prin stabilirea de proceduri pentru a asigura înapoierea imediată a copilului în statul membru în care își are reședința obișnuită. În acest scop, Regulamentul Bruxelles IIa include, la articolul 11, procedura prevăzută în Convenția de la Haga din 1980 și o completează prin clarificarea unor aspecte ale acesteia, în special ascultarea copilului, perioada de timp necesară pentru a pronunța o hotărâre după depunerea unei cereri de înapoiere și motivele de refuz al înapoierii copilului. Regulamentul introduce, de asemenea, dispoziții care reglementează situațiile în care în state membre diferite se pronunță hotărâri contradictorii, de înapoiere și de refuz al înapoierii.

               La nivel internațional, Uniunea Europeană sprijină aderarea statelor terțe la Convenția din 1980 pentru ca statele sale membre să se bazeze pe un cadru juridic comun atunci când tratează cazurile de răpiri internaționale de copii.

               Au fost deja adoptate, între iunie 2015 și decembrie 2016, zece decizii ale Consiliului de acceptare a aderării la Convenția de la Haga din 1980 privind răpirea internațională de copii a zece țări terțe (Maroc, Singapore, Federația Rusă, Albania, Andorra, Seychelles, Armenia, Republica Coreea, Kazahstan și Peru)
                  2
               .

               •Coerența cu alte domenii de politică a Uniunii

               Prezenta propunere este legată în mod evident de obiectivul general consacrat la articolul 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană de a proteja drepturile copilului. Sistemul prevăzut de Convenția de la Haga din 1980 vizează protejarea copilului de efectele dăunătoare ale unei răpiri parentale și asigurarea faptului că respectivul copil poate menține contactul cu ambii părinți, de exemplu prin garantarea exercitării efective a drepturilor de vizitare.

               Trebuie menționată și legătura cu promovarea utilizării medierii în soluționarea litigiilor familiale transfrontaliere. Directiva privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială
                  3
                se aplică și dreptului familiei în spațiul judiciar european comun. Convenția de la Haga din 1980 încurajează, de asemenea, soluționarea pe cale amiabilă a litigiilor familiale. Unul dintre ghidurile de bune practici elaborate în temeiul Convenției de la Haga din 1980, care este publicat de Conferința de la Haga privind dreptul internațional privat, este consacrat utilizării medierii pentru soluționarea litigiilor familiale internaționale legate de copii care intră în domeniul de aplicare al convenției. La inițiativa Comisiei Europene, acest ghid a fost tradus în toate limbile UE, în afara englezei și francezei, precum și în arabă, pentru a sprijini dialogul cu statele care nu au ratificat încă această convenție și pentru a contribui la găsirea, împreună cu țările care nu au ratificat convenția, a unor modalități concrete de soluționare a problemelor legate de răpirea internațională de copii
                  4
               .

               2.TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE

               •Temeiul juridic

               Dat fiind că decizia se referă la un acord internațional, temeiul juridic aplicabil este articolul 218 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, coroborat cu articolul 81 alineatul (3). Consiliul hotărăște în unanimitate și după consultarea Parlamentului European.

               Regatului Unit și Irlandei le revin obligații în temeiul Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 și, în consecință, acestea participă la adoptarea și la aplicarea prezentei decizii.

               În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale.

               •Proporționalitatea

               Prezenta propunere este elaborată după modelul deciziilor Consiliului adoptate deja pe aceeași temă și nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivului de a întreprinde acțiuni coerente la nivelul UE în ceea ce privește răpirea internațională de copii, prin asigurarea faptului că Austria și România acceptă aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 1980 într-un anumit interval de timp.

               3.REZULTATE ALE EVALUĂRILOR EX POST, CONSULTĂRILOR PĂRȚILOR INTERESATE ȘI EVALUĂRII IMPACTULUI

               •Consultările părților interesate

               Austria și România, fiind consultate de către Comisie cu privire la disponibilitatea lor de a accepta aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția din 1980, au dat un răspuns pozitiv.

               Din discuțiile purtate în cadrul reuniunii experților din 24 aprilie 2017 reiese că, în această etapă, nu există obiecții din partea statelor membre cu privire la acceptarea de către Austria și România a aderării Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția din 1980.

               •Obținerea și utilizarea expertizei

               Având în vedere faptul că această convenție este deja în vigoare cu 26 de state membre în ceea ce privește Panama și cu 25 de state membre în ceea ce privește Uruguay, Columbia și El Salvador, opinia Comisiei și a experților din statele membre este că, în astfel de cazuri, nu este necesară o evaluare specifică a situației din țările terțe în cauză.

               Experții din statele membre nu au semnalat nicio problemă cu privire la aplicarea Convenției din 1980 în ceea ce privește Panama, Uruguay, Columbia și El Salvador.

               •Evaluarea impactului

               Pentru cele zece decizii ale Consiliului, adoptate deja între 2015 și 2016, privind acceptarea aderării mai multor state terțe la Convenția de la Haga din 1980 nu s-a efectuat nicio evaluare a impactului, având în vedere natura acestui act legislativ. În orice caz, s-a considerat că nu este necesară o evaluare specifică a situației din Panama, Uruguay, Columbia și El Salvador, dat fiind faptul că respectiva convenție este deja în vigoare cu 26 sau 25 de state membre ale UE și că Austria și România și-au exprimat disponibilitatea de a accepta aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador.

               4.IMPLICAȚII BUGETARE

               Decizia propusă nu are implicații bugetare.

               5.ELEMENTE DIVERSE

               •Planurile de implementare și mecanismele de monitorizare, evaluare și raportare

               Având în vedere faptul că propunerea se referă numai la autorizarea Austriei și României să accepte aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția din 1980, monitorizarea punerii în aplicare a acesteia este limitată la respectarea de către Austria și România a textului declarației, precum și a termenului pentru depunerea declarației și pentru notificarea Comisiei cu privire la depunere, astfel cum sunt stabilite în decizia Consiliului.

               2017/0153 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               de autorizare a Austriei și a României să accepte, în interesul Uniunii Europene, aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (3), coroborat cu articolul 218,

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere avizul Parlamentului European
                  5
               ,

               întrucât:

               (1)Printre obiectivele pe care și le-a stabilit Uniunea Europeană se numără promovarea protecției drepturilor copilului, după cum se afirmă la articolul 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană. Măsurile de protecție a copiilor împotriva deplasării sau reținerii ilicite reprezintă o parte esențială a acestei politici.

               (2)Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 (denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles IIa”), care urmărește protejarea copiilor împotriva efectelor dăunătoare ale unei deplasări sau rețineri ilicite și stabilirea de proceduri în vederea asigurării înapoierii imediate a copiilor în statul în care își au reședința obișnuită, precum și în vederea garantării protecției drepturilor de vizitare și a drepturilor privind încredințarea.

               (3)Regulamentul Bruxelles IIa completează și consolidează Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), care stabilește, la nivel internațional, un sistem de obligații și de cooperare între statele contractante și între autoritățile centrale și urmărește să asigure înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit.

               (4)Toate statele membre ale Uniunii sunt parte la Convenția de la Haga din 1980.

               (5)Uniunea încurajează statele terțe să adere la Convenția de la Haga din 1980 și sprijină punerea în aplicare corectă a Convenției de la Haga din 1980, prin participarea alături de statele membre, printre altele, la comisiile speciale organizate periodic de Conferința de la Haga de drept internațional privat.

               (6)Un cadru juridic comun aplicabil între statele membre ale Uniunii și statele terțe ar putea fi cea mai bună soluție pentru cazurile delicate de răpire internațională de copii.

               (7)Convenția de la Haga din 1980 prevede că aceasta se aplică în raporturile dintre statul aderent și acele state contractante care vor fi declarat că acceptă aderarea.

               (8)Convenția de la Haga din 1980 nu permite organizațiilor de integrare economică regională, precum Uniunea, să devină parte la aceasta. Prin urmare, Uniunea nu poate să adere la această convenție și nici să depună o declarație de acceptare a unui stat aderent.

               (9)În temeiul Avizului 1/13 al Curții de Justiție a Uniunii Europene, declarațiile de acceptare făcute în conformitate cu Convenția de la Haga din 1980 țin de competența externă exclusivă a Uniunii.

               (10)La 2 februarie 1994, Panama și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Panama la 1 mai 1994.

               (11)Toate statele membre vizate, cu excepția Austriei și a României, au acceptat deja aderarea Republicii Panama la Convenția de la Haga din 1980. Panama a acceptat Bulgaria, Cipru, Estonia, Letonia, Lituania, Malta și Slovenia. O evaluare a situației din Panama a condus la concluzia că Austria și România sunt în măsură să accepte, în interesul Uniunii, aderarea Republicii Panama în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Haga din 1980.

               (12)La 18 noiembrie 1999, Uruguay și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Uruguay la 1 februarie 2000.

               (13)Toate statele membre vizate, cu excepția Austriei și a României, au acceptat deja aderarea Republicii Uruguay la Convenția de la Haga din 1980. Uruguay a acceptat Bulgaria, Estonia, Letonia și Lituania. O evaluare a situației din Uruguay a condus la concluzia că Austria și România sunt în măsură să accepte, în interesul Uniunii, aderarea Republicii Uruguay în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Haga din 1980.

               (14)La 13 decembrie 1995, Columbia și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în Columbia la 1 martie 1996.

               (15)Toate statele membre vizate, cu excepția Austriei și a României, au acceptat deja aderarea Republicii Columbia la Convenția de la Haga din 1980. Columbia a acceptat Bulgaria, Estonia, Letonia, Lituania și Malta. O evaluare a situației din Columbia a condus la concluzia că Austria și România sunt în măsură să accepte, în interesul Uniunii, aderarea Republicii Columbia în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Haga din 1980.

               (16)La 5 februarie 2001, El Salvador și-a depus instrumentul de aderare la Convenția din 1980. Convenția a intrat în vigoare în El Salvador la 1 mai 2001.

               (17)Toate statele membre vizate, cu excepția Austriei și a României, au acceptat deja aderarea Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 1980. El Salvador a acceptat Bulgaria, Estonia, Letonia și Lituania. O evaluare a situației din El Salvador a condus la concluzia că Austria și România sunt în măsură să accepte, în interesul Uniunii, aderarea Republicii El Salvador în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Haga din 1980.

               (18)Prin urmare, Austria și România ar trebui autorizate să își depună declarațiile de acceptare a aderării Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador, în interesul Uniunii, în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii. Celelalte state membre ale Uniunii care au acceptat deja aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 1980 nu trebuie să depună noi declarații de acceptare, deoarece declarațiile existente rămân valabile în temeiul dreptului internațional public.

               (19)Regatului Unit și Irlandei le revin obligații în temeiul Regulamentului Bruxelles IIa și participă la adoptarea și la aplicarea prezentei decizii.

               (20)În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și aceasta nu i se aplică,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               1.
                     Austria și România sunt autorizate, prin prezenta decizie, să accepte aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), în interesul Uniunii.

               2.
                     Austria și România prezintă cel târziu până la … [douăsprezece luni de la data adoptării prezentei decizii] o declarație de acceptare a aderării Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 1980, în interesul Uniunii, formulată după cum urmează:

               „[Denumirea completă a STATULUI MEMBRU] declară că acceptă aderarea Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, în conformitate cu Decizia (UE) 2017/… a Consiliului*.”

                  63.
                     Austria și România informează Consiliul și Comisia cu privire la depunerea declarației fiecăreia de acceptare a aderării Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador și transmit Comisiei textul declarației în termen de două luni de la depunerea acesteia.

               Articolul 2

               Statele membre care și-au depus declarația de acceptare a aderării Republicii Panama, a Republicii Uruguay, a Republicii Columbia și a Republicii El Salvador la Convenția de la Haga din 1980 înainte de data adoptării prezentei decizii nu depun noi declarații.

               Articolul 3

               Prezenta decizie intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

               Articolul 4

               Prezenta decizie se adresează Austriei și României.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu,

                     Președintele

                     (1)
                  JO L 338, 23.12.2003, p. 31.

                     (2)
                  Au fost deja adoptate zece decizii ale Consiliului de autorizare a statelor membre să accepte aderarea la Convenția din 1980 a următoarelor țări: Andorra (Decizia 2015/1023 a Consiliului, adoptată la 15 iunie 2015), Seychelles (Decizia 2015/2354 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015), Federația Rusă (Decizia 2015/2355 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015), Albania (Decizia 2015/2356 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015), Singapore (Decizia 2015/1024 a Consiliului, adoptată la 15 iunie 2015), Maroc (Decizia 2015/2357 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015), Armenia (Decizia 2015/2358 a Consiliului, adoptată la 10 decembrie 2015), Republica Coreea (Decizia 2016/2313 a Consiliului, adoptată la 8 decembrie 2016), Kazahstan (Decizia 2016/2311 a Consiliului adoptată la 8.12.2016) și Peru (Decizia 2016/2312 a Consiliului, adoptată la 8.12.2016).

                     (3)
                  Directiva 2008/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială (JO L 136, 24 mai 2008, p. 3).

                     (4)

                     https://assets.hcch.net/upload/mediation_ro.pdf

                     (5)
                  JO C […], […], p. […].

                     (6)
                  JO: de introdus numărul prezentei decizii.