				|

		52013PC0197

			Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI de stabilire a unor norme de supraveghere a frontierelor maritime externe în contextul cooperării operative coordonate de Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene /* COM/2013/0197 final - 2013/0106 (COD) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
1.1.        Procedura și adoptarea
Deciziei 2010/252/UE a Consiliului[1]
În octombrie 2009, Consiliul European a
invitat Comisia să prezinte propuneri de stabilire a unor „proceduri
operaționale comune clare care să conțină reguli comune
clare de angajare pentru operațiile comune pe mare, acordând atenția
cuvenită asigurării protecției celor care au nevoie și care
călătoresc în fluxuri mixte, în conformitate cu dreptul internațional”[2]. Această invitație a
fost reconfirmată în Programul de la Stockholm din decembrie 2009,
Consiliul European solicitând Comisiei ca cel mai târziu în 2010 să
prezinte propuneri de clarificare și consolidare a rolului Agenției
Europene pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe
ale Statelor Membre ale Uniunii Europene („agenția”) și să
elaboreze „reguli clare de participare pentru operații comune pe mare,
acordând atenția cuvenită asigurării protecției celor care
au nevoie și care călătoresc în fluxuri mixte, în conformitate cu
dreptul internațional”[3].

În 2010, Consiliul a adoptat
Decizia 2010/252/UE („decizia”) ca răspuns la apelurile Consiliului
European având ca obiect consolidarea operațiunilor de supraveghere a
frontierelor coordonate de agenție și stabilirea unor reguli clare de
participare la patrularea în comun și la debarcarea persoanelor
interceptate sau salvate, în scopul de a se garanta siguranța celor care
solicită protecție internațională și de a se preveni
pierderea de vieți omenești pe mare. Considerând că decizia
constituie o măsură suplimentară de reglementare a supravegherii
frontierelor, Comisia a ales să își prezinte propunerea în cadrul
procedurii comitetelor în temeiul articolului 12 alineatul (5) din
Codul frontierelor Schengen[4].

S-a considerat că decizia era
necesară și indicată pentru îndeplinirea obiectivului de
supraveghere a frontierelor, și anume pentru prevenirea trecerilor
neautorizate ale frontierei. În această privință, s-a considerat
că în noțiunea de supraveghere intră nu numai depistarea, ci
și măsuri precum interceptarea navelor care încearcă să
intre în mod ilegal în Uniune. Corelarea operațiunilor de căutare
și de salvare cu supravegherea frontierelor s-a bazat pe practica
efectivă: migranții care călătoresc la bordul unor nave
improprii navigației maritime se află uneori în primejdie pe mare
atunci când sunt detectați.
Decizia reprezintă încorporarea într-un
instrument juridic unic a dispozițiilor existente din legislația UE
și din dreptul internațional. Obiectivul a fost acela de a
depăși diferențele de interpretare a dreptului
internațional al mării de către statele membre și
practicile divergente, în scopul de a se asigura eficiența
operațiunilor pe mare coordonate de agenție. Exista riscul ca pentru
una și aceeași situație în cadrul unei operațiuni pe mare
să se aplice reguli diferite, chiar contradictorii uneori. Pe fondul
acestei incertitudini juridice, participarea statelor membre la
operațiunile pe mare coordonate de agenție era una scăzută
în ceea ce privește contribuția cu ambarcațiuni, nave și
personal. Acest lucru afecta, la rândul său, eficacitatea
operațiunilor și submina eforturile de solidaritate în UE.
Prin intermediul deciziei se intenționa
să se consolideze protecția drepturilor fundamentale și să
se garanteze respectarea principiului nereturnării în cadrul
operațiunilor pe mare. În rândul unor state membre, membri ai
Parlamentului European, organizații de apărare a drepturilor omului
și cercuri academice s-au exprimat îndoieli cu privire la respectarea
drepturilor fundamentale și a drepturilor refugiaților în cursul
operațiunilor pe mare coordonate de agenție, în special în marea
liberă. Prin decizie se viza îndepărtarea acestor preocupări
prin stabilirea unei serii de dispoziții de garantare a respectării
acestor drepturi, cum ar fi cerința de a face cunoscut locul de debarcare
persoanelor interceptate sau salvate, acordarea unei atenții speciale
pentru nevoile persoanelor vulnerabile și cerința ca
polițiștii de frontieră să fie instruiți cu privire la
dispozițiile relevante în materie de drepturi fundamentale și de
drepturi ale refugiaților.
Decizia a fost
adoptată la 26 aprilie 2010 ca decizie a Consiliului în
conformitate cu procedura de reglementare cu control. Parlamentul European a
considerat că decizia ar fi trebuit să fie adoptată în
conformitate cu procedura legislativă ordinară, și nu cu
procedura comitetelor. Prin urmare, Parlamentul European a introdus la Curtea
de Justiție a Uniunii Europene („Curtea”) o acțiune împotriva Consiliului
prin care solicita anularea deciziei.
1.2.        C-355/10: Parlamentul
European/Consiliu[5]
Parlamentul European a considerat că
decizia depășea competențele de executare conferite în temeiul
articolului 12 alineatul (5) din Codul frontierelor Schengen,
deoarece: (i) introducea noi elemente esențiale în Codul frontierelor
Schengen, (ii) modifica anumite elemente esențiale din Codul
frontierelor Schengen și (iii) modifica conținutul
Regulamentului (CE) nr. 2007/2004[6].
Consiliul a ridicat obiecția inadmisibilității acțiunii
și, în subsidiar, a susținut că acțiunea era
neîntemeiată. Comisia, în calitate de unică intervenientă, a
acționat în sprijinul Consiliului.
Curtea s-a pronunțat la
5 septembrie 2012. Aceasta a anulat decizia din primul motiv,
considerând că dispozițiile referitoare la măsurile de
interceptare, salvare și debarcare constituie elemente esențiale ale
actului legislativ de bază, și anume Codul frontierelor Schengen.
Curtea nu a verificat dacă decizia aduce modificări unor elemente
esențiale ale Codului frontierelor Schengen sau conținutului
Regulamentului (CE) nr. 2007/2004.
Curtea a decis
să mențină efectele deciziei până la înlocuirea acesteia
prin noi norme într-un termen rezonabil.
2.           REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU
PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI
Atunci când s-a evaluat necesitatea de a
efectua o evaluare a impactului, au fost luate în considerare aspectele
prezentate mai jos.
În primul
rând, adoptarea Deciziei 2010/252/UE a Consiliului a fost precedată
de un volum important de lucrări pregătitoare. În 2005, Consiliul a
solicitat Comisiei să examineze cadrul juridic aplicabil
operațiunilor de supraveghere a frontierelor pe mare și apoi să
elaboreze o serie de norme la nivelul Uniunii. În 2007, Comisia a prezentat un
studiu în care analiza cadrul juridic internațional în ceea ce
privește supravegherea frontierelor maritime externe și obstacolele
în calea punerii în aplicare efective a acestui cadru[7]. În același an, Comisia a
instituit un grup informal alcătuit din experți ai statelor membre,
ai agenției, ai Înaltului Comisariat al Națiunilor Unite pentru
Refugiați și ai Organizației Internaționale pentru
Migrație, care a primit sarcina de a redacta orientări pentru
operațiunile pe mare coordonate de agenție. Rezultatele acestui grup
informal au constituit baza proiectului de propunere înaintat de Comisie în
cadrul procedurii comitetelor.
În al doilea rând, în cadrul elaborării
prezentei propuneri, Comisia a consultat statele membre și agenția
prin intermediul unui grup de experți pentru frontierele externe, în scopul
de a determina în ce măsură această propunere ar trebui să
reflecte conținutul deciziei. Statele membre au fost în general de
părere că propunerea trebuia să se bazeze pe decizie, adică
să aibă un domeniu de aplicare limitat la operațiunile pe mare
coordonate de agenție, să consolideze dispozițiile privind
protecția drepturilor fundamentale, să facă o distincție
clară între măsurile de interceptare și măsurile de
salvare, să abordeze problema debarcării și să asigure
coerența cu obligațiile internaționale, ținând seama în
același timp de evoluțiile juridice și judiciare la nivelul UE
și la nivel internațional.
În al treilea rând, în hotărârea prin
care anula Decizia 2010/252/UE a Consiliului, Curtea a cerut ca decizia
să fie înlocuită într-un termen rezonabil. Deși conceptul de
„termen rezonabil” nu este definit în hotărâre, se înțelege că,
având în vedere eventualul caracter dificil și îndelungat al negocierilor
dintre cei doi legiuitori ai UE, Comisia trebuia să acționeze cât mai
prompt.
În consecință, s-a considerat
că nu era necesar ca prezenta propunere să fie însoțită de
o evaluare a impactului.
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII
Temeiul juridic al prezentei propuneri este
articolul 77 alineatul (2) litera (d) din Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene. În vederea elaborării unei politici în
domeniul frontierelor externe, care să includă și asigurarea
unei supravegheri eficiente a frontierelor externe, conform articolului 77
alineatul (1). articolul 77 alineatul (2) litera (d)
prevede că Parlamentul European și Consiliul, hotărând în
conformitate cu procedura legislativă ordinară, adoptă „orice
măsură necesară pentru instituirea treptată a unui sistem
integrat de administrare a frontierelor externe”.
Obiectivul politicii Uniunii în domeniul frontierelor
externe ale UE este de a asigura monitorizarea eficientă a trecerii
frontierelor externe, inclusiv prin supravegherea frontierelor. Supravegherea
frontierelor are drept scop prevenirea trecerilor neautorizate ale frontierei,
combaterea criminalității transfrontaliere și reținerea sau
luarea de alte măsuri împotriva persoanelor care au trecut frontiera
într-un mod neregulamentar. Supravegherea frontierelor ar trebui să fie o
modalitate eficace de împiedicare și descurajare a persoanelor de a se sustrage
verificărilor efectuate la punctele de trecere a frontierei. În acest
scop, supravegherea frontierelor nu se limitează la depistarea
tentativelor de trecere neregulamentară a frontierei, ci se extinde pentru
a cuprinde și demersuri precum interceptarea navelor suspectate că ar
încerca să intre în Uniune fără să se supună
verificărilor la frontieră, precum și modalități de
rezolvare a anumitor situații, cum ar fi acțiunile de căutare
și de salvare care s-ar putea dovedi necesare în cadrul unei operațiuni
pe mare, și modalități de efectuare cu succes a unei astfel de
operațiuni.
Deoarece obiectivele măsurii care trebuie
întreprinsă, și anume adoptarea unor norme specifice pentru
supravegherea frontierelor maritime de către polițiștii de
frontieră care acționează sub coordonarea agenției, nu pot
să fie atinse în mod satisfăcător de către statele membre
din cauza diferențelor dintre legislațiile și practicile proprii
și pot, prin urmare, dat fiind caracterul multinațional al
operațiunilor, să fie mai bine atinse la nivelul Uniunii, Uniunea
poate adopta măsuri în conformitate cu principiul
subsidiarității, astfel cum este definit la articolul 5 din
Tratatul privind Uniunea Europeană.
În conformitate cu principiul
proporționalității, astfel cum este definit la articolul 5
din Tratatul privind Uniunea Europeană, prezentul regulament nu
depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestor
obiective.
Pe baza acestor principii, propunerea, la fel
cum era și cazul deciziei, se aplică numai în contextul cooperării
operative coordonate de agenție și nu se referă la
activitățile de supraveghere desfășurate de statele membre
individual sau în contextul unei cooperări în afara acestui cadru.
4.           IMPLICAȚIILE BUGETARE
Această propunere nu presupune sarcini
financiare sau administrative pentru Uniune. Prin urmare, nu are
implicații asupra bugetului Uniunii.
5.           ELEMENTE OPȚIONALE
5.1.        Comparație între
prezenta propunere și Decizia 2010/252/UE a Consiliului
Domeniul de aplicare și conținutul
prezentei propuneri sunt similare cu cele ale deciziei. În comparație cu
decizia, modificările prezentate în propunere se bazează pe
evoluții juridice și judiciare, cum ar fi modificările aduse
Regulamentului (CE) nr. 2007/2004[8]
și hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului în cauza Hirsi
Jamaa și alții/Italia[9],
pe nevoia de a asigura claritatea în ceea ce privește noțiunile de
interceptare și de salvare și pe experiențele practice ale
statelor membre și ale agenției la punerea în aplicare a deciziei.
5.1.1.     Forma
Alegerea instrumentului juridic și
procedurile decizionale sunt diferite. Prezentul document este o propunere de
regulament destinat tuturor statelor membre, în conformitate cu tratatele,
și urmează să fie adoptat în conformitate cu procedura legislativă
ordinară. Forma sa reflectă alegerea instrumentului juridic, fiind
alcătuit dintr-un preambul (referiri și optsprezece considerente)
și din unsprezece articole împărțite în patru capitole.
Regulamentul va fi obligatoriu în toate elementele sale și se va aplica
direct în statele membre. Decizia, în schimb, a fost adoptată ca
măsură de punere în aplicare în conformitate cu procedura de
reglementare cu control. Aceasta este alcătuită dintr-un preambul
(referiri și optsprezece considerente), din două articole și
dintr-o anexă în două părți. Partea I a anexei
conține norme pentru operațiunile de la frontierele maritime
coordonate de agenție, iar partea II a anexei este
alcătuită din orientări fără caracter obligatoriu
pentru situațiile de căutare și de salvare și pentru
debarcare în contextul operațiunilor pe mare coordonate de agenție.
5.1.2.     Conținutul
Propunerea de regulament are același
domeniu de aplicare ca decizia, și anume operațiunile de supraveghere
a frontierelor pe mare efectuate de către statele membre sub coordonarea agenției
(articolul 1). Deși prin conceptul de „supraveghere a frontierelor”,
așa cum apărea în decizie, se înțelegeau și măsurile
de interceptare și modalitățile de salvare din cadrul
operațiunilor de supraveghere a frontierelor, nu era încă sigur
dacă aceste măsuri se încadrau, de fapt, în conceptul de supraveghere
a frontierelor, astfel cum este definit în Codul frontierelor Schengen. Acest
concept mai larg de supraveghere a frontierelor este integrat în mod explicit
în prezenta propunere, indicându-se că supravegherea frontierelor nu se
limitează la depistarea tentativelor de trecere neregulamentară a
frontierei, ci se extinde pentru a cuprinde și demersuri precum
măsurile de interceptare și modalitățile de rezolvare a
unor situații, cum ar fi acțiunile de căutare și de salvare
care s-ar putea dovedi necesare în cadrul unei operațiuni pe mare, precum
și modalitățile de efectuare cu succes a unei astfel de
operațiuni (considerentul 1 și capitolul III).
În momentul revizuirii deciziei a fost necesar
să se țină seama și de modificările aduse
Regulamentului (CE) nr. 2007/2004. Agenția are acum și
sarcina de a oferi asistență statelor membre în situații care
necesită o asistență tehnică sporită la frontierele
externe, ținând seama de faptul că anumite situații pot să
constituie urgențe umanitare și să presupună
desfășurarea unor acțiuni de salvare pe mare. Deși
agenția nu devine, așadar, un organism de căutare și de
salvare și nici nu preia funcțiile unui centru de coordonare a
operațiunilor de salvare, ea sprijină statele membre în cursul unei
operațiuni pe mare să își îndeplinească obligația de a
acorda asistență persoanelor aflate în primejdie pe mare, care le
revine în temeiul dreptului internațional al mării. Prezenta
propunere reglementează modul de procedare în astfel de situații
apărute în cursul unei operațiuni pe mare coordonate de agenție
(considerentul 2 și articolul 9).
Prin modificările aduse
Regulamentului (CE) nr. 2007/2004, planul operațional a devenit
un instrument obligatoriu din punct de vedere juridic în cazul tuturor
operațiunilor coordonate de agenție și nu doar în cazul
intervențiilor rapide. Cuprinsul planului operațional este
prevăzut la articolele 3a și 8e din Regulamentul (CE)
nr. 2007/2004, în cadrul cărora se face referire în mod specific
și la operațiunile pe mare. Normele stabilite în prezenta propunere
urmează să facă parte din planul operațional elaborat în
conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 2007/2004, luându-se în
considerare cerințele pentru operațiunile pe mare.
Evoluțiile juridice și judiciare în
domeniul protecției drepturilor fundamentale sunt, de asemenea, luate în
considerare în prezenta propunere. La articolul 4, care se referă la
protecția drepturilor fundamentale și la principiul nereturnării
în cadrul operațiunilor pe mare, sunt abordate preocupările exprimate
de Curtea Europeană a Drepturilor Omului în hotărârea Hirsi Jamaa
și alții/Italia referitor la debarcarea în țări
terțe a persoanelor interceptate sau salvate, în ceea ce privește
atât relațiile dintre statele membre și țările terțe,
cât și obligațiile statelor membre față de persoana în
cauză. Articolul se referă la aplicarea practică a principiului
nereturnării, astfel cum este consacrat la articolul 19
alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. În
cazul debarcării într-o țară terță, persoanele
interceptate sau salvate trebuie identificate, iar situația lor
personală trebuie evaluată, pe cât posibil, înainte de debarcare. De
asemenea, trebuie să li se aducă la cunoștință locul
de debarcare în mod corespunzător și să li se dea posibilitatea
de a-și exprima eventualele motive pentru care cred că debarcarea în
locul propus ar reprezenta o încălcare a principiul nereturnării. În
acest fel se garantează că migranții sunt informați cu
privire la situația lor și la locul de debarcare propus,
permițându-li-se în aceleași timp să își exprime
eventualele obiecții.
În capitolul III al prezentei propuneri se
face o distincție clară între depistare, interceptare și
salvare. În ceea ce privește interceptarea, în propunere se prevede
același set de măsuri ca în decizie, însă se face
distincția între măsurile care pot fi întreprinse în marea
teritorială (articolul 6), în marea liberă (articolul 7)
și în zona contiguă[10]
(articolul 8), precizându-se astfel condițiile în care aceste
măsuri pot fi luate și competențele în baza cărora se pot
întreprinde acțiuni, mai ales în ceea ce privește navele
fără pavilion. În temeiul Protocolului împotriva traficului ilegal de
migranți pe cale terestră, a aerului și pe mare, există
acum o corelare clară între interceptarea navelor în marea liberă
și cerința de a avea o suspiciune rezonabilă că nava este
implicată în traficul de migranți. Ca și în cazul deciziei,
competența teritorială în marea liberă se exercită
întotdeauna pe baza autorizației statului de pavilion.
În ceea ce privește situațiile de
căutare și salvare, textul prezentei propuneri rămâne similar cu
cel al deciziei (articolul 9). Formularea este aliniată la cea
utilizată în Convenția internațională din 1979 privind
căutarea și salvarea pe mare și în Manualul pentru căutare
și salvare internațională aeriană și maritimă. De
asemenea, pe baza acestor instrumente internaționale, propunerea
conține criterii referitoare la situațiile în care se consideră
că o navă se află într-o situație de incertitudine
[articolul 9 alineatul (3)], de alertă [articolul 9
alineatul (4)] și de primejdie pe mare [articolul 9
alineatul (5)], precum și o definiție a centrelor de coordonare
a operațiunilor de salvare [articolul 2 alineatul (12)].
Spre deosebire de decizie, prezenta propunere
abordează chestiunea debarcării din punctul de vedere al
interceptării și al salvării (articolul 10). Dacă
interceptarea se desfășoară în marea teritorială sau în
zona contiguă, debarcarea are loc în statul membru de coastă.
Dacă interceptarea se desfășoară în marea liberă, sub
rezerva garantării protecției drepturilor fundamentale și a
principiului nereturnării, debarcarea poate avea loc în țara terță
din care a plecat nava. Dacă acest lucru nu este posibil, debarcarea are
loc în statul membru gazdă.
În ceea ce privește debarcarea ca urmare
a unei operațiuni de salvare, prezenta propunere se referă la
noțiunea de „loc sigur”, astfel cum este definită în Orientările
Organizației Maritime Internaționale privind tratamentul persoanelor
salvate[11],
ținând seama de aspectele drepturilor fundamentale[12] [articolul 2
alineatul (11) și articolul 10 alineatul (4)], și
prevede obligația statelor membre de a coopera cu centrul responsabil
pentru coordonarea operațiunilor de salvare, astfel încât să asigure
un port adecvat sau un loc sigur și o debarcare rapidă și
eficace. Prezenta propunere ia în considerare faptul că
unitățile de intervenție maritimă și aeriană ar acționa,
în acest stadiu, sub îndrumarea centrului de coordonare a operațiunilor de
salvare, care determină portul sau locul de debarcare adecvat. Este
prevăzută însă și posibilitatea ca unitățile de
intervenție maritimă să efectueze debarcarea în statul membru
gazdă, dacă nu sunt eliberate într-un termen rezonabil de
obligația de a acorda asistență persoanelor aflate în primejdie
pe mare, ținând seama de siguranța persoanelor salvate și de cea
a unității de intervenție maritimă.
2013/0106 (COD)
Propunere de
REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN
ŞI AL CONSILIULUI
de stabilire a unor norme de supraveghere a
frontierelor maritime externe în contextul cooperării operative coordonate
de Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la
Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 77
alineatul (2) litera (d),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act
legislativ către parlamentele naționale,
hotărând în conformitate cu procedura
legislativă ordinară,
întrucât:
(1)       Obiectivul politicii Uniunii
în domeniul frontierelor externe ale Uniunii este de a asigura monitorizarea
eficientă a trecerii frontierelor externe, inclusiv prin supravegherea
frontierelor. Supravegherea frontierelor are drept scop prevenirea trecerii
neautorizate a frontierei, combaterea criminalității transfrontaliere
și reținerea sau luarea de alte măsuri împotriva persoanelor care
au trecut frontiera într-un mod neregulamentar. Supravegherea frontierelor ar
trebui să fie o modalitate eficace de împiedicare și descurajare a
persoanelor de a se sustrage verificărilor efectuate la punctele de
trecere a frontierei. În acest scop, supravegherea frontierelor nu se
limitează la depistarea tentativelor de trecere neregulamentară a
frontierei, ci se extinde pentru a cuprinde și demersuri precum
interceptarea navelor suspectate că ar încerca să intre în Uniune
fără să se supună verificărilor la frontieră,
precum și modalități de rezolvare a anumitor situații, cum
ar fi acțiunile de căutare și de salvare care s-ar putea dovedi
necesare în cadrul unei operațiuni de supraveghere a frontierelor
efectuată pe mare, și modalități de efectuare cu succes a
unei astfel de operațiuni.
(2)       Agenția Europeană
pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale
Statelor Membre ale Uniunii Europene („agenția”), instituită prin
Regulamentul (CE) nr. 2007/2004 al Consiliului din 26 octombrie 2004[13] este responsabilă pentru coordonarea
cooperării operative între statele membre în domeniul gestionării
frontierelor externe, inclusiv în ceea ce privește supravegherea
frontierelor. Printre sarcinile agenției se numără și
acordarea de asistență statelor membre în situații care necesită
o asistență tehnică sporită la frontierele externe,
ținând seama de faptul că anumite situații pot să
constituie urgențe umanitare și să presupună
desfășurarea unor acțiuni de salvare pe mare. Pentru a consolida
și mai mult această cooperare sunt necesare norme specifice în ceea
ce privește activitățile de supraveghere a frontierelor pe care
le efectuează, în contextul cooperării operative coordonate de
agenție, unitățile de intervenție maritimă și
aeriană ale unui stat membru la frontiera maritimă a altor state
membre sau în marea liberă.
(3)       Sistemul european de
supraveghere a frontierelor (EUROSUR) instituit prin Regulamentul (UE)
nr. [.../...] al Parlamentului European și al Consiliului din […] ar
trebui să consolideze schimbul de informații și cooperarea
operativă între statele membre și cu agenția. Se asigură
astfel îmbunătățirea considerabilă a gradului de
conștientizare a situației și a capacității de
reacție a statelor membre, inclusiv cu sprijinul agenției, în scopul
depistării și al prevenirii migrației neregulamentare, în scopul
combaterii criminalității transfrontaliere și în scopul aducerii
unei contribuții la protecția și salvarea vieților
migranților la frontierele externe ale statelor membre. Atunci când
coordonează operațiuni de supraveghere a frontierelor, agenția
ar trebui să furnizeze statelor membre informații și analize cu
privire la aceste operațiuni.
(4)       În cursul operațiunilor
de supraveghere a frontierelor, statele membre și agenția ar trebui
să respecte obligațiile care le revin în temeiul Convenției
Națiunilor Unite asupra dreptului mării, al Convenției
internaționale pentru ocrotirea vieții omenești pe mare, al
Convenției internaționale privind căutarea și salvarea pe
mare, al Convenției Națiunilor Unite împotriva criminalității
transnaționale organizate și al Protocolului împotriva traficului
ilegal de migranți pe cale terestră, a aerului și pe mare, al
Convenției privind statutul refugiaților, al Convenției europene
pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților
fundamentale, al Pactului internațional cu privire la drepturile civile
și politice, al Convenției împotriva torturii și a altor pedepse
și tratamente cu cruzime, inumane sau degradante și al altor
instrumente internaționale relevante.
(5)       În conformitate cu Regulamentul (CE)
nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din
15 martie 2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de
trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen)[14] și cu principiile
generale ale dreptului Uniunii, toate măsurile luate în cursul unei
operațiuni de supraveghere ar trebui să fie proporționale cu
obiectivele urmărite, să fie nediscriminatorii și să
respecte pe deplin demnitatea umană, drepturile fundamentale și
drepturile refugiaților și ale solicitanților de azil, inclusiv
principiul nereturnării. În cazul cererilor de azil formulate pe
teritoriul statelor membre, inclusiv la frontieră sau în zonele de
tranzit, statele membre și agenția sunt obligate să respecte
dispozițiile acquis-ului în materie de azil și în special
Directiva 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind
standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare
și retragere a statutului de refugiat[15].
(6)       Existența unui eventual
acord între un stat membru și o țară terță nu poate
scuti statele membre de aceste obligații atunci când acestea au sau ar
trebui să aibă cunoștință de faptul că lipsurile
sistemice pe care procedura de azil și condițiile de primire a
solicitanților de azil le prezintă în țara terță
respectivă constituie motive puternice să se creadă că
solicitantul de azil s-ar confrunta cu un risc real de a fi supus unor
tratamente inumane sau degradante sau atunci când au sau ar trebui să
aibă cunoștință de faptul că țara terță
în chestiune aplică practici care încalcă principiul
nereturnării.
(7)       În
cursul unei operațiuni de supraveghere a frontierelor pe mare pot
apărea situații în care este necesar să se acorde
asistență unor persoane aflate în primejdie pe mare. În conformitate
cu dreptul internațional, fiecare stat trebuie să ceară
comandantului unei nave care îi poartă pavilionul să acorde
asistență tuturor persoanelor aflate în pericol pe mare și
să vină cât mai repede posibil în ajutorul persoanelor aflate în
primejdie, în măsura în care căpitanul poate face acest lucru
fără a expune nava, echipajul sau pasagerii unor riscuri grave. O
astfel de asistență ar trebui să fie acordată indiferent de
naționalitatea sau de statutul persoanelor cărora le este
destinată și indiferent de circumstanțele în care aceste
persoane sunt găsite.
(8)       Această obligație
ar trebui îndeplinită de statele membre în conformitate cu
dispozițiile aplicabile ale instrumentelor internaționale care
reglementează situațiile de căutare și de salvare și
în conformitate cu cerințele referitoare la protecția drepturilor
fundamentale. Prezentul regulament nu ar trebui să aducă atingere
responsabilităților autorităților de căutare și
de salvare, printre care se numără și responsabilitatea de a se
asigura că acțiunile de coordonare și de cooperare sunt
realizate astfel încât persoanele salvate să poată fi aduse într-un
port sau într-un loc sigur.
(9)       În temeiul
Regulamentului (CE) nr. 2007/2004, operațiunile de supraveghere
a frontierelor coordonate de agenție sunt efectuate conform unui plan
operațional. În cazul operațiunilor pe mare, planul operațional
ar trebui, așadar, să conțină informații concrete cu
privire la jurisdicția și legislația relevante care se aplică
în zona geografică unde se desfășoară operațiunea
comună sau proiectul-pilot, inclusiv trimiteri la dreptul
internațional și la dispozițiile legislației Uniunii în
materie de interceptare, salvare pe mare și debarcare. Prezentul
regulament reglementează acțiunile de interceptare, salvare pe mare
și debarcare realizate în contextul operațiunilor de supraveghere a
frontierelor maritime coordonate de agenție.
(10)     Practica derivată din
Regulamentul (CE) nr. 2007/2004 este că pentru fiecare
operațiune pe mare se creează o structură de coordonare în
statul membru gazdă, alcătuită din care fac parte ofițeri
din statul membru gazdă, ofițeri invitați și
reprezentanți ai agenției, inclusiv ofițerul coordonator al
agenției. Această structură de coordonare, denumită de
obicei centru internațional de coordonare, ar trebui să fie
folosită drept canal de comunicare între ofițerii implicați în
operațiunea pe mare și autoritățile în cauză.
(11)     Prezentul regulament
respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de Carta
drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în special dreptul la
viață, demnitatea umană, interzicerea torturii și a
tratamentelor sau pedepselor inumane sau degradante, dreptul la libertate
și securitate, principiul nereturnării, nediscriminarea, dreptul la o
cale de atac eficientă, dreptul la azil și drepturile copilului.
(12)     Având în vedere că
obiectivele măsurii care trebuie adoptată, și anume stabilirea
unor norme specifice pentru supravegherea frontierelor maritime de către
polițiștii de frontieră care acționează sub coordonarea
agenției, nu pot să fie atinse în mod satisfăcător de
către statele membre din cauza diferențelor dintre legislațiile
și practicile proprii și pot, prin urmare, dat fiind caracterul
multinațional al operațiunilor, să fie mai bine atinse la
nivelul Uniunii, Uniunea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul
subsidiarității, astfel cum este definit la articolul 5 din
tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel
cum este definit la același articol, prezentul regulament nu
depășește ceea ce este necesar pentru realizarea acestor
obiective.
(13)     În conformitate cu articolele
1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei anexat
la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea
prezentului regulament, nu are obligații în temeiul acestuia și nu
face obiectul aplicării sale. Având în vedere că prezentul regulament
se bazează pe acquis-ul Schengen, în temeiul titlului V din partea a
treia a Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca
decide, în conformitate cu articolul 4 din protocolul susmenționat,
în termen de șase luni de la adoptarea prezentului regulament dacă îl
va transpune în legislația sa internă.
(14)     În
ceea ce privește Islanda și Norvegia, prezentul regulament constituie
o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen, în sensul Acordului
încheiat între Consiliul Uniunii Europene și Republica Islanda și
Regatul Norvegiei privind asocierea acestora din urmă la implementarea,
aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen[16], care
intră în domeniul de aplicare menționat la articolul 1
punctul A din Decizia 1999/437/CE a Consiliului[17] privind anumite modalități de aplicare a acestui acord.
(15)     În ceea ce privește Elveția, prezentul regulament constituie
o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen, în sensul Acordului
între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și
Confederația Elvețiană cu privire la asocierea
Confederației Elvețiene la punerea în aplicare, respectarea și
dezvoltarea acquis-ului Schengen[18], care
intră în domeniul de aplicare menționat la articolul 1
punctul A din Decizia 1999/437/CE, coroborat cu articolul 3 din
Decizia 2008/146/CE a Consiliului din 28 ianuarie 2008[19] privind semnarea, în numele Comunității Europene, a
acordului respectiv.
(16)     În ceea ce privește
Liechtenstein, prezentul regulament constituie o dezvoltare a
dispozițiilor acquis-ului Schengen, în sensul Protocolului între Uniunea
Europeană, Comunitatea Europeană, Confederația
Elvețiană și Principatul Liechtenstein cu privire la aderarea
Principatului Liechtenstein la Acordul între Uniunea Europeană,
Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană
privind asocierea Confederației Elvețiene la punerea în
practică, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen, care
intră în domeniul de aplicare menționat la articolul 1
punctul A din Decizia 1999/437/CE[20],
coroborat cu articolul 3 din Decizia 2011/350/CE a Consiliului din
7 martie 2011[21]
privind semnarea, în numele Comunității Europene, a protocolului
respectiv.
(17)     Prezentul regulament
constituie o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care
Regatul Unit nu participă, în conformitate cu Decizia 2000/365/CE a
Consiliului din 29 mai 2000 privind solicitarea Regatului Unit al
Marii Britanii și Irlandei de Nord de a participa la unele dintre
dispozițiile acquis-ului Schengen[22].
Prin urmare, Regatul Unit nu participă la adoptarea prezentului
regulament, nu are obligații în temeiul acestuia și nu face obiectul
aplicării sale.
(18)     Prezentul regulament
constituie o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care
Irlanda nu participă, în conformitate cu Decizia 2002/192/CE a
Consiliului din 28 februarie 2002 privind solicitarea Irlandei de a
participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen[23]. Prin urmare, Irlanda nu
participă la adoptarea prezentului regulament, nu are obligații în
temeiul acestuia și nu face obiectul aplicării sale,
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
CAPITOLUL
I
DISPOZIȚII
GENERALE
Articolul 1
Domeniul de aplicare
Prezentul regulament se aplică
operațiunilor de supraveghere a frontierelor efectuate de statele membre
la frontierele lor externe maritime în contextul cooperării operative
coordonate de Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării
Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene.
Articolul 2
Definiții
În sensul prezentului regulament, se
aplică următoarele definiții:
1.           „agenție” înseamnă
Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la
Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene, instituită
prin Regulamentul (CE) nr. 2007/2004;
2.           „operațiune pe mare”
înseamnă o operațiune comună, un proiect-pilot sau o
intervenție rapidă efectuată de statele membre pentru
supravegherea frontierelor lor maritime externe sub coordonarea agenției;
3.           „stat membru gazdă”
înseamnă un stat membru în care se desfășoară sau din care
se lansează o operațiune pe mare;
4.           „stat membru participant”
înseamnă un stat membru care participă la o operațiune pe mare
prin punerea la dispoziție de echipamente sau de personal, dar care nu
este un stat membru gazdă;
5.           „unitate
participantă” înseamnă o unitate de intervenție maritimă
sau aeriană din statul membru gazdă sau dintr-un stat membru
participant;
6.           „centru internațional de
coordonare” înseamnă structura de coordonare înființată în
statul membru gazdă pentru coordonarea operațiunii pe mare;
7.           „centru național de coordonare” înseamnă centrul
național de coordonare înființat pentru scopurile Sistemului european
de supraveghere a frontierelor (EUROSUR) în conformitate cu
Regulamentul (UE) nr. [.../...];
8.           „navă” înseamnă o barcă, o
ambarcațiune sau orice alt vehicul utilizat pe mare;
9.           „navă fără
pavilion” înseamnă o navă fără naționalitate sau
asimilată unei nave fără naționalitate când niciun stat nu
i-a acordat dreptul de a-i arbora pavilionul sau când aceasta navighează
sub pavilioanele a două sau mai multe state, pe care le utilizează în
funcție de împrejurări;
10.         „Protocolul împotriva
traficului ilegal de migranți” înseamnă Protocolul împotriva
traficului ilegal de migranți pe cale terestră, a aerului și pe
mare, adițional la Convenția Organizației Națiunilor Unite
împotriva criminalității transnaționale organizate, semnată
la Palermo, Italia, în decembrie 2000;
11.         „loc sigur” înseamnă un
loc în care operațiunile de salvare sunt considerate finalizate și în
care siguranța vieții supraviețuitorilor nu este
amenințată, inclusiv în ceea ce privește protecția
drepturilor fundamentale ale acestora, în care nevoile umane de bază ale
supraviețuitorilor pot fi îndeplinite și din care se pot face
demersuri pentru transportarea supraviețuitorilor la următoarea
destinație sau la destinația finală;
12.         „centru de coordonare a
operațiunilor de salvare” înseamnă o unitate responsabilă de
promovarea unei organizări eficiente a serviciile de căutare și
de salvare și de coordonare a efectuării operațiunilor de
căutare și de salvare într-o regiune de căutare și de salvare,
astfel cum este definită în Convenția internațională din
1979 privind căutarea și salvarea pe mare.
CAPITOLUL
II
NORME
GENERALE
Articolul 3

Siguranța pe mare
Măsurile adoptate în scopul unei
operațiuni pe mare se efectuează astfel încât să nu pună în
pericol siguranța persoanelor interceptate sau salvate și nici
siguranța unităților participante.
Articolul 4
Protecția drepturilor fundamentale
și principiul nereturnării
1.           Nimeni nu este debarcat sau predat în alt mod
autorităților într-o țară în care există un risc
serios să fie supus pedepsei cu moartea, torturii sau altor tratamente sau
pedepse inumane sau degradante sau din care există un risc serios să
fie expulzat, îndepărtat sau extrădat într-o altă
țară, cu încălcarea principiului nereturnării.
2.           Înainte de a decide
debarcarea într-o țară terță, unitățile
participante iau în considerare situația generală din țara
terță respectivă, iar persoanele interceptate sau salvate nu
sunt debarcate în țara terță respectivă atunci când statul
membru gazdă sau statele membre participante au sau ar trebui să aibă
cunoștință de faptul că țara terță
respectivă aplică practicile menționate la alineatul (1).
3.           În cazul debarcării
într-o țară terță, unitățile participante
identifică persoanele interceptate sau salvate și evaluează
situația personală a acestora pe cât posibil înainte de debarcare. De
asemenea, unitățile participante trebuie să aducă în mod
corespunzător la cunoștința persoanelor interceptate sau salvate
locul de debarcare și să le dea posibilitatea de ași exprima
eventualele motive pentru care cred că debarcarea în locul propus ar
reprezenta o încălcare a principiul nereturnării.
4.           Unitățile
participante se ocupă, pe tot parcursul operațiunii pe mare, de
nevoile speciale ale copiilor, ale victimelor traficanților, ale
persoanelor care necesită asistență medicală de
urgență sau protecție internațională și ale altor
persoane aflate într-o situație deosebit de vulnerabilă.
5.           Polițiștii
de frontieră care participă la o operațiune pe mare sunt
instruiți cu privire la dispozițiile relevante ale drepturilor
fundamentale, ale dreptului refugiaților și ale cadrului juridic
internațional în materie de căutare și salvare.
CAPITOLUL
III
NORME
SPECIFICE
Articolul 5
Depistarea
1.           După depistarea unei nave suspecte de trecerea sau de
intenția de trecere a frontierei într-un mod neregulamentar,
unitățile participante se apropie de aceasta pentru a-i constata
identitatea și naționalitatea și, în așteptarea unor
măsuri ulterioare, o observă de la o distanță prudentă.
Unitățile participante comunică imediat informațiile despre
navă centrului internațional de coordonare.
2.           Dacă nava este pe
punctul de a intra sau a intrat în marea teritorială sau în zona
contiguă a unui stat membru care nu participă la operațiunea pe
mare, unitățile participante comunică informații despre
navă centrului internațional de coordonare, care transmite aceste
informații mai departe centrului național de coordonare al statului
membru în cauză.
3.           Dacă există
suspiciunea că o navă este folosită pentru activități
ilegale pe mare în afara zonei acoperite de operațiunea pe mare,
unitățile participante comunică informații despre nava
respectivă centrului internațional de coordonare, care transmite
aceste informații mai departe centrului național de coordonare al
statului membru sau al statelor membre în cauză.
Articolul 6
Interceptarea în marea teritorială

1.           În marea teritorială a
statului membru gazdă sau a unui stat membru participant, atunci când
există o suspiciune întemeiată că o navă transportă
persoane care intenționează să se sustragă verificărilor
de la punctele de trecere a frontierei sau că este folosită pentru
traficul de migranți pe mare, unitățile participante adoptă
una sau mai multe dintre următoarele măsuri:
(a)     solicitarea de informații și
documente referitoare la proprietarul navei, înmatriculare și elemente
legate de călătorie, precum și la identitatea și
naționalitatea persoanelor aflate la bord și alte date pertinente
care le privesc;
(b)     oprirea navei și urcarea la bordul
acesteia, percheziționarea navei, a încărcăturii și a persoanelor
aflate la bord, precum și chestionarea persoanelor aflate la bord;
(c)     aducerea la cunoștința
persoanelor aflate la bord că nu pot fi autorizate să treacă
frontiera și că persoanelor care se află la comanda
ambarcațiunii li se pot aplica sancțiuni pentru înlesnirea
călătoriei;
(d)     sechestrarea navei și arestarea
persoanelor aflate la bord;
(e)     ordinul ca nava să își modifice
ruta astfel încât fie să părăsească marea teritorială
sau zona contiguă, fie să se îndrepte spre o destinație
situată în afara mării teritoriale sau a zonei contigue, precum
și escortarea navei sau navigarea în apropierea sa până când aceasta
se înscrie pe noua ruta;
(f)      conducerea navei sau a persoanelor
aflate la bordul acesteia către statul membru gazdă, către un
alt stat membru participant la operațiune sau către statul membru de
coastă.
2.           Statul membru gazdă sau statul membru participant pe a
cărui mare teritorială are loc interceptarea aprobă
măsurile menționate la alineatul (1) și transmite
instrucțiuni adecvate unității participante, prin intermediul
centrului internațional de coordonare. Unitatea participantă
informează statul membru gazdă, prin intermediul centrului
internațional de coordonare, atunci când comandantul navei solicită
încunoștințarea unui agent diplomatic sau a unui funcționar
consular al statului de pavilion.
3.           Atunci când există o suspiciune întemeiată că o
navă care nu are naționalitate sau care poate fi asimilată unei
nave fără naționalitate transportă persoane care
intenționează să se sustragă verificărilor de la
punctele de trecere a frontierei sau este folosită pentru traficul de
migranți pe mare, statul membru gazdă sau statul membru participant
în a cărui mare teritorială este interceptată nava
fără pavilion autorizează unitatea participantă și îi
transmite instrucțiuni să oprească nava și să adopte
oricare dintre măsurile prevăzute la alineatul (1).
4.           Toate activitățile
operaționale în marea teritorială a unui stat membru care nu
participă la operațiunea pe mare se desfășoară cu
autorizarea statului membru respectiv. Centrul internațional de coordonare
este înștiințat cu privire la orice schimb de informații cu
statul membru respectiv și cu privire la măsurile ulterioare autorizate
de acesta.
Articolul 7
Interceptarea pe marea liberă
1.           Pe marea liberă, atunci
când există o suspiciune întemeiată că o navă este
folosită pentru traficul de migranți pe mare, unitățile
participante adoptă, sub rezerva obținerii unei autorizații în
acest sens din partea statului de pavilion, conform Protocolului împotriva
traficului ilegal de migranți, una sau mai multe dintre următoarele
măsuri:
(a)     solicitarea de informații și
documente referitoare la proprietarul navei, înmatriculare și elemente
legate de călătorie, precum și la identitatea și
naționalitatea persoanelor aflate la bord și alte date pertinente
care le privesc;
(b)     oprirea navei și urcarea la bordul
acesteia, percheziționarea navei, a încărcăturii și a
persoanelor aflate la bord, precum și chestionarea persoanelor aflate la
bord;
(c)     aducerea la cunoștința persoanelor
aflate la bord că nu pot fi autorizate să treacă frontiera
și că persoanelor care se află la comanda ambarcațiunii li
se pot aplica sancțiuni pentru înlesnirea călătoriei;
(d)     sechestrarea navei și arestarea
persoanelor aflate la bord;
(e)     ordinul ca nava să își modifice
ruta astfel încât fie să părăsească marea teritorială
sau zona contiguă, fie să se îndrepte spre o destinație
situată în afara mării teritoriale sau a zonei contigue, precum
și escortarea navei sau navigarea în apropierea sa până când aceasta
se înscrie pe noua ruta;
(f)      conducerea navei sau a persoanele aflate
la bord către o țară terță sau predarea navei și
a persoanelor aflate la bord autorităților unei țări
terțe;
(g)     conducerea navei și a persoanelor
aflate la bord către statul membru gazdă sau către un alt stat
membru care participă la operațiune.
2.           Dacă nava poartă
pavilionul sau numărul de înmatriculare al statului membru gazdă sau
al unui stat membru participant, statul membru respectiv autorizează,
după ce a confirmat naționalitatea navei, măsurile
prevăzute la alineatul (1).
3.           Dacă nava poartă
pavilionul sau numărul de înmatriculare al unui stat membru care nu
participă la operațiunea pe mare sau al unui stat terț, statul
membru gazdă sau statul membru participant, în funcție de
apartenența unității participante care a interceptat nava,
informează statul de pavilion, solicită o confirmare a
înmatriculării și, în cazul confirmării
naționalității, solicită statului de pavilion autorizarea
de a întreprinde oricare dintre măsurile prevăzute la
alineatul (1). Statul membru gazdă sau statul membru participant
înștiințează centrul internațional de coordonare cu privire
la orice schimb de informații cu statul de pavilion și la măsurile
autorizate de către statul de pavilion.
4.           Dacă există
suspiciunea întemeiată că nava, deși poartă un pavilion
străin sau refuză să își arboreze pavilionul, are de fapt
aceeași naționalitate ca a unei unități participante, aceasta
din urmă verifică dreptul navei de arborare a pavilionului. În acest
scop, unitatea participantă poate să abordeze nava suspectată.
Dacă suspiciunea persistă și după verificarea documentelor,
unitatea participantă întreprinde o nouă verificare la bordul navei,
care trebuie efectuată cu tot respectul posibil. Statul membru participant
al cărui pavilion este arborat în aparență de navă este
contactat prin intermediul canalelor de comunicație adecvate.
5.           Dacă există
suspiciunea întemeiată că nava, deși poartă un pavilion
străin sau refuză să își arboreze pavilionul, are de fapt
naționalitatea statului membru gazdă sau a altui stat membru
participant, unitatea participantă verifică, cu autorizarea statului
membru respectiv, dreptul navei de arborare a pavilionului.
6.           Dacă, în cazurile
menționate la alineatul (4) sau (5), se confirmă suspiciunea în ceea
ce privește naționalitatea navei, statul membru gazdă sau statul
membru participant autorizează măsurile prevăzute la
alineatul (1).
7.           În așteptarea sau în
absența autorizației statului de pavilion, nava este observată
de la o distanță prudentă. Nu se iau alte măsuri
fără autorizarea expresă a statului de pavilion, cu
excepția măsurilor care sunt necesare pentru atenuarea unui pericol
iminent pentru viața oamenilor sau a măsurilor care decurg din
acordurile bilaterale sau multilaterale relevante.
8.           Dacă există
suspiciunea întemeiată că o navă care nu are naționalitate
sau care poate fi asimilată unei nave fără naționalitate
este folosită pentru traficul de migranți pe mare, unitatea participantă
poate urca la bordul navei și poate opri nava în scopul de a verifica
lipsa de naționalitate a acesteia. Dacă se confirmă suspiciunea,
pot fi luate măsuri adecvate suplimentare, astfel cum se prevede la
alineatul (1), în conformitate cu dreptul intern și cu dreptul
internațional.
9.           Un stat membru care a luat o
măsură prevăzută la alineatul (1) informează de
îndată statul de pavilion cu privire la rezultatele măsurii
respective.
10.         Ofițerul național
care reprezintă statul membru gazdă sau un stat membru participant în
cadrul centrului internațional de coordonare este împuternicit, în temeiul
legislației naționale, să autorizeze verificarea dreptului unei
nave de a arbora pavilionul statului membru în chestiune sau întreprinderea
oricăreia dintre măsurile prevăzute la alineatul (1).
11.         Dacă nu se confirmă
suspiciunea că o navă este folosită pentru traficul de
migranți pe marea liberă sau dacă unitatea participantă nu
are competența de a acționa, dar persistă o suspiciune întemeiată
că nava transportă persoane care intenționează să
ajungă la frontiera unui stat membru și să se sustragă
verificărilor la punctele de trecere a frontierei, nava respectivă
continuă să fie monitorizată. Centrul internațional de
coordonare transmite informații despre navă centrului național
de coordonare din statul membru spre care se îndreaptă nava.
Articolul 8
Interceptarea în zona contiguă
1.           În zona contiguă a
mării teritoriale a unui stat membru, care este stat membru gazdă sau
stat membru participant, se iau măsurile prevăzute la
articolul 6 alineatul (1) în conformitate cu articolul 6
alineatul (2).
2.           În zona contiguă a unui stat membru care nu participă la
operațiunea pe mare, măsurile prevăzute la articolul 6
alineatul (1) nu se întreprind fără autorizarea statului membru
respectiv. Centrul internațional
de coordonare este înștiințat cu privire la orice schimb de
informații cu statul membru respectiv și cu privire la măsurile
ulterioare autorizate de acesta.
3.           În cazul tranzitării zonei contigue de către o navă
fără pavilion se aplică articolul 7 alineatul (8).
Articolul 9
Situațiile de căutare și
de salvare
1.           În cursul unei
operațiuni pe mare, unitățile participante acordă
asistență oricărei nave sau persoane aflate în primejdie pe
mare. Asistența se acordă indiferent de naționalitatea sau de
statutul unei astfel de persoane sau de circumstanțele în care este
găsită persoana respectivă.
2.           Atunci când, în cursul unei
operațiuni pe mare, intervine o situație de incertitudine, de
alertă sau de primejdie în ceea ce privește o navă sau oricare
dintre persoanele aflate la bordul acesteia, unitatea participantă
transmite cât mai repede posibil toate informațiile disponibile centrului
de coordonare a salvării responsabil pentru regiunea de căutare
și salvare în care apare situația respectivă.
3.           Se consideră
că o navă sau persoanele de la bordul acesteia se află într-o
situație de incertitudine în special atunci când:
(a)     există îndoieli în ceea ce
privește siguranța unei nave sau a persoanelor aflate la bord; sau
(b)     lipsesc informații cu privire la
deplasarea sau la poziția unei nave.
4.           Se consideră
că o navă sau persoanele de la bordul acesteia se află într-o
situație de alertă în special atunci când:
(a)     există temeri în ceea ce
privește siguranța unei nave sau a persoanelor aflate la bord, pe
baza unor informații că există dificultăți grave, dar
nu într-o măsură care să facă probabilă apariția
unei situații de primejdie pe mare; sau
(b)     continuă să lipsească
informații cu privire la deplasarea sau la poziția unei nave.
5.           Se consideră că o
navă sau persoanele de la bordul acesteia se află într-o
situație de primejdie pe mare în special atunci când:
(a)     s-au primit informații clare că
o navă sau o persoană aflată la bord este în pericol și are
nevoie de asistență imediată; sau
(b)     încercările de stabilire a unui
contact cu nava eșuează și cererile de informații
nereușite indică probabilitatea că nava este în primejdie pe
mare; sau
(c)     s-au primit informații potrivit
cărora operabilitatea navei a fost afectată într-o măsură
care indică probabilitatea unei situații de primejdie pe mare.
6.           Atunci când evaluează situația în sensul alineatelor (3)-(5),
unitățile participante iau în considerare toate elementele relevante,
printre care:
(a)     existența unei solicitări de
asistență;
(b)     starea de navigabilitate a navei și probabilitatea
ca nava să nu ajungă la destinația finală;
(c)     numărul de pasageri în raport cu
tipul și starea navei;
(d)     disponibilitatea rezervelor necesare, cum
ar fi combustibilul, apa, alimentele, pentru ajungerea la un țărm;
(e)     prezența unui echipaj calificat
și a unui comandant pe navă;
(f)      disponibilitatea și capacitatea
echipamentelor de siguranță, de navigație și de
comunicații;
(g)     prezența unor pasageri care
necesită asistență medicală de urgență;
(h)     prezența unor pasageri
decedați;
(i)      prezența femeilor însărcinate
sau a copiilor;
(j)      condițiile meteo și starea
mării, inclusiv prognoza meteo în general și pe mare.
7.           Unitățile participante comunică
fără întârziere centrului de coordonare a operațiunilor de
salvare responsabil evaluarea situației pe care au efectuat-o. În
așteptarea instrucțiunilor de la centrul de coordonare a
operațiunilor de salvare, unitățile participante întreprind
toate măsurile corespunzătoare pentru a garanta siguranța
persoanelor în cauză.
8.           Existența unei
situații de primejdie pe mare nu depinde și nu este determinată
exclusiv de o solicitare efectivă de asistență. Dacă persoanele aflate la bordul unei nave
refuză să primească asistență, deși nava
respectivă se află, după toate aparențele, într-o
situație de primejdie pe mare, unitatea participantă informează
centrul de coordonare a operațiunilor de salvare și continuă
să își îndeplinească obligația de diligență prin
observarea navei de la o distanță prudentă și prin
întreprinderea măsurilor necesare pentru siguranța persoanelor în
cauză, evitând în același timp acțiunile prin care ar putea
să agraveze situația sau să mărească probabilitatea de
vătămare sau de pierdere a unor vieți omenești.
9.           Dacă centrul de coordonare a operațiunilor de salvare al
țării terțe responsabile pentru regiunea de căutare și
de salvare nu dă curs notificării trimise de unitatea
participantă, aceasta din urmă contactează centrul de coordonare
a operațiunilor de salvare al statului membru gazdă, cu excepția
cazului în care alt centru de coordonare a operațiunilor de salvare este
în măsură să își asume coordonarea operațiunii de
căutare și de salvare.
10.         Unitățile participante informează centrul
internațional de coordonare cât mai curând posibil cu privire la orice
contact cu centrul de coordonare a operațiunilor de salvare și cu
privire la măsurile ulterioare pe care le întreprind.
11.         Dacă se consideră că nava nu este sau nu mai este în
primejdie pe mare sau dacă operațiunea de căutare și de
salvare s-a încheiat, unitatea participantă reia operațiunea pe mare,
după consultarea centrului internațional de coordonare.
Articolul 10
Debarcarea
1.           Modalitățile prin
care se realizează debarcarea persoanelor interceptate sau salvate în
cadrul unei operațiuni pe mare sunt prevăzute în planul
operațional. Aceste modalități de debarcare nu au ca efect
impunerea unor obligații statelor membre care nu participă la
operațiunea pe mare, cu excepția cazului în care acestea
autorizează în mod expres întreprinderea unor măsuri în marea lor
teritorială sau în zona lor contiguă, în conformitate cu
articolul 6 alineatul (4) sau cu articolul 8 alineatul (2).

2.           În cazul unei interceptări în marea teritorială sau în zona
contiguă, conform articolului 6 alineatul (2) sau
articolului 8 alineatul (1), debarcarea are loc în statul membru
gazdă sau în statul membru participant în a cărui mare
teritorială sau zonă contiguă se realizează interceptarea.
În cazul unei interceptări în marea
teritorială sau în zona contiguă, conform articolului 6
alineatul (4) sau articolului 8 alineatul (2), debarcarea are
loc în statul membru în a cărui mare teritorială sau zonă
contiguă se realizează interceptarea.
3.           Sub rezerva aplicării articolului 4, în cazul unei
interceptări în marea liberă, conform articolului 7, debarcarea
poate avea loc în țara terță din care a plecat nava. Dacă acest lucru nu este posibil,
debarcarea are loc în statul membru gazdă.
4.           În cazul unor situații de căutare și de salvare
prevăzute la articolul 9, unitățile participante
cooperează cu centrul de coordonare a operațiunilor de salvare
responsabil pentru a pune la dispoziția persoanelor salvate un port
adecvat sau un loc sigur și pentru a asigura debarcarea rapidă
și eficientă a persoanelor salvate.
Fără a aduce atingere
responsabilității centrului de coordonare a operațiunilor de
salvare, statul membru gazdă și statele membre participante iau cât
mai repede posibil măsurile necesare pentru a identifica un port sau un
loc sigur, luând în considerare factorii relevanți, precum distanțele
până la porturile sau locurile sigure cele mai apropiate, riscurile
și circumstanțele cazului.
În cazul în care
unitatea participantă nu este eliberată într-un termen rezonabil de
obligația prevăzută la articolul 9 alineatul (1),
luând în considerare siguranța persoanelor salvate și siguranța
unității participante înseși, aceasta este autorizată
să debarce persoanele salvate în statul membru gazdă.
5.           Unitățile
participante informează centrul internațional de coordonare cu
privire la prezența oricărei persoane în sensul articolului 4
alineatul (1), iar centrul internațional de coordonare transmite mai
departe informațiile respective autorităților naționale
competente. Pe baza acestor informații, în planul operațional se
stabilesc măsurile de monitorizare care pot fi luate.
CAPITOLUL
IV
DISPOZIȚII
FINALE
Articolul 11
Intrarea în vigoare
Prezentul regulament intră în vigoare în
a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al
Uniunii Europene.
Prezentul regulament este obligatoriu în toate
elementele sale și se aplică direct în statele membre în conformitate
cu tratatele.
Adoptat la Bruxelles,
Pentru Parlamentul European                      Pentru
Consiliu
Președintele                                                  Președintele
[1]               Decizia Consiliului din 26 aprilie 2010 de completare a
Codului frontierelor Schengen cu dispoziții referitoare la supravegherea
frontierelor externe maritime în contextul cooperării operative coordonate
de Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la
Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene, JO L 111,
4.5.2010, p. 20.
[2]               Concluziile Președinției Consiliului European
din 29-30 octombrie 2009.
[3]               A se vedea punctul 5.1 din
Programul de la Stockholm, „Gestionarea integrată a frontierelor externe”,
JO C 115, 4.5.2010, p. 1.
[4]               Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al
Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de
instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de
către persoane (Codul Frontierelor Schengen), JO L 105, 13.4.2006,
p. 1.
[5]               C-355/10: Parlamentul European/Consiliul Uniunii
Europene; disponibilă la adresa
http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?language=ro&jur=C,T,F&num=C-355/10&td=ALL#
(nepublicată încă în Culegerea de jurisprudență a
Curții de Justiție și a Tribunalului de Primă
Instanță).
[6]               Regulamentul (CE) nr. 2007/2004 al Consiliului
din 26 octombrie 2004 de instituire a Agenției Europene pentru
Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale statelor
membre ale Uniunii Europene, JO L 349, 25.11.2004, p. 1.
[7]               Document de lucru al serviciilor Comisiei: Study on
the international law instruments in relation to illegal immigration by sea,
SEC(2007) 691.
[8]               Regulamentul (UE) nr. 1168/2011 al
Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011
de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2007/2004 al Consiliului de
instituire a Agenției Europene pentru Gestionarea Cooperării
Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene,
JO L 304, 22.11.2011, p. 1.
[9]               Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului
(Marea Cameră) din 23 februarie 2012 (cererea nr. 27765/09);
disponibilă la adresa
http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i=001-109231#{"itemid":["001-109231"]}
[10]             Zona contiguă este reglementată la
articolul 33 din Convenția Națiunilor Unite asupra dreptului
mării. Zona contiguă este o zonă adiacentă mării
teritoriale care nu se poate întinde mai departe de 24 de mile marine de la
liniile de bază de la care se măsoară lățimea
mării teritoriale. Ea face parte fie din zona economică
exclusivă, dacă statul de coastă respectiv a proclamat o
zonă economică exclusivă, fie din marea liberă, fiind o
zonă în care se aplică libertatea de navigație. Deși zona
contiguă nu face parte din marea teritorială, statul de coastă
își poate exercita controlul necesar pentru a preveni și a
sancționa încălcarea dispozițiilor sale legale și
administrative în domenii precum vămile, fiscalitatea, imigrarea și
protecția sănătății pe teritoriul său sau în
marea sa teritorială.
[11]             Rezoluția MSC.167(78)
adoptată la 20 mai 2004.
[12]             Rezoluția 1821(2011) a
Adunării Parlamentare a Consiliului Europei.
[13]             JO L 349, 25.11.2004,
p. 1.
[14]             JO L 105, 13.4.2006,
p. 1.
[15]             JO L 326, 13.12.2005,
p. 13.
[16]             JO L 176, 10.7.1999,
p. 36.
[17]             JO L 176, 10.7.1999, p. 31.
[18]             JO L 53, 27.2.2008,
p. 52.
[19]             JO L 53, 27.2.2008,
p. 1.
[20]             JO L 176, 10.7.1999,
p. 31.
[21]             JO L 160, 18.6.2011,
p. 19.
[22]             JO L 131, 1.6.2000,
p. 43.
[23]             JO L 64, 7.3.2002, p. 20.