				|

		52013PC0803

			Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI privind orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre /* COM/2013/0803 final - 2013/0392 (NLE) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
La 26 martie 2010, Consiliul
European și-a exprimat acordul în legătură cu propunerea
Comisiei Europene de a lansa o nouă strategie pentru ocuparea forței
de muncă și creștere economică, Europa 2020[1], bazată pe o coordonare
consolidată a politicilor economice, care se va concentra asupra
domeniilor-cheie în care sunt necesare măsuri pentru stimularea potențialului
de competitivitate și creștere durabilă al Europei. În acest
scop, Consiliul European a fost de acord să stabilească o serie de
obiective principale comune la nivelul UE, care să orienteze acțiunea
statelor membre și a Uniunii.
Tratatul privind funcționarea UE prevede
că statele membre trebuie să considere propriile politici economice și
promovarea ocupării forței de muncă drept chestiuni de interes
comun și să le coordoneze în cadrul Consiliului. În două
articole distincte, tratatul prevede responsabilitatea Consiliului de a adopta
orientări generale privind politica economică (articolul 121) și
orientări generale privind ocuparea forței de muncă
(articolul 148), specificând că acestea din urmă trebuie să
fie coerente cu cele dintâi. Având în vedere acest temei juridic,
orientările privind politica de ocupare a forței de muncă și
cele privind politicile economice sunt prezentate ca două instrumente
juridice distincte, — însă interconectate în mod intrinsec — :
–
O recomandare a Consiliului privind
orientările generale pentru politicile economice ale statelor membre și
ale Uniunii - Partea I a Orientărilor integrate Europa 2020;
–
O decizie a Consiliului privind orientările
pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre -
Partea a II-a a Orientărilor integrate Europa 2020.
Aceste orientări, puse în aplicare prin
instrumentele juridice menționate mai sus, constituie împreună
orientările integrate pentru punerea în aplicare a strategiei Europa 2020.
Orientările privind ocuparea forței de muncă au fost adoptate la
21 octombrie 2010 și, astfel cum prevede decizia de adoptare, ar
trebui să rămână stabile până în 2014, astfel încât să
se pună accentul pe implementarea lor.
Obiectivele și prioritățile
globale exprimate în orientările privind politicile de ocupare a forței
de muncă rămân valabile. În temeiul articolului 148
alineatul (2), valabilitatea acestora pentru 2014 trebuie să fie
confirmată printr-o decizie a Consiliului, în urma consultării
Parlamentului European, a Comitetului Economic și Social European, a
Comitetului Regiunilor și a Comitetului pentru ocuparea forței de
muncă.
2.           REZULTATELE
CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII
IMPACTULUI
Nu se aplică
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE
PROPUNERII
JO L 308, 24.11.2010, p. 46.
2013/0392 (NLE)
Propunere de
DECIZIE A CONSILIULUI
privind orientările pentru politicile de
ocupare a forței de muncă ale statelor membre
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, în special articolul 148 alineatul (2),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere avizul Parlamentului European[2],
având în vedere avizul Comitetului pentru
ocuparea forței de muncă,
având în vedere avizul Comitetului Economic și
Social European[3],

având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[4],
întrucât:
(1)       Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene (TFUE) prevede la articolul 145 că statele membre și
Uniunea iau măsuri pentru elaborarea unei strategii coordonate pentru
ocuparea forței de muncă și, în special, pentru promovarea unei
forțe de muncă formate, calificate și adaptabile, precum și
a unor piețe ale muncii capabile să reacționeze la
schimbările economice, în vederea realizării obiectivelor enunțate
la articolul 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE).
(2)       Strategia Europa 2020,
propusă de Comisie, permite Uniunii să își direcționeze
economia către o creștere inteligentă, durabilă și
incluzivă, însoțită de un nivel ridicat de ocupare a forței
de muncă, de productivitate și de coeziune socială. Cinci
obiective principale, enumerate în cadrul orientărilor relevante,
constituie obiective comune ce orientează acțiunea statelor membre și
iau în considerare pozițiile lor inițiale respective și
circumstanțele naționale, precum și pozițiile și
circumstanțele Uniunii. Strategia europeană pentru ocuparea forței
de muncă are rolul principal în ceea ce privește punerea în aplicare
a obiectivelor privind ocuparea forței de muncă și piața
muncii ale noii strategii.
(3)       Orientările integrate
sunt în concordanță cu concluziile Consiliului European din
17 iunie 2010. Ele oferă statelor membre îndrumări precise
cu privire la definirea programelor lor naționale de reformă și
la punerea în aplicare a reformelor. Orientările privind ocuparea forței
de muncă ar trebui să stea la baza oricăror recomandări
specifice unei țări pe care Consiliul le poate adresa statelor membre
în temeiul articolului 148 alineatul (4) din TFUE, în paralel cu
recomandările specifice unei țări adresate statelor membre în
temeiul articolului 121 alineatul (2) din TFUE. Orientările
privind ocuparea forței de muncă ar trebui, de asemenea, să
constituie baza pentru redactarea raportului comun privind ocuparea forței
de muncă, trimis anual de Consiliu și de Comisie Consiliului
European.
(4)       Examinarea proiectelor de
programe naționale de reformă ale statelor membre, cuprinsă în
raportul comun privind ocuparea forței de muncă adoptat de Consiliu
la 28 februarie 2013, arată că statele membre ar trebui
să continue să depună toate eforturile necesare pentru a acorda
atenție următoarelor priorități: creșterea
participării pe piața muncii și reducerea șomajului
structural, dezvoltarea unei forțe de muncă calificate, care să
răspundă nevoilor pieței muncii și promovarea calității
locurilor de muncă și a învățării pe tot parcursul vieții,
îmbunătățirea performanței sistemelor de educație și
de formare profesională la toate nivelurile și creșterea
participării la învățământul terțiar, promovarea
incluziunii sociale și combaterea sărăciei.
(5)       Orientările privind
ocuparea forței de muncă adoptate în 2010 ar trebui să
rămână stabile până în 2014, astfel încât să se pună
accentul pe implementarea lor. Până la sfârșitul anului 2014, orice
actualizare a orientărilor privind ocuparea forței de muncă ar
trebui să fie strict limitată. În 2011, 2012 și 2013,
orientările privind ocuparea forței de muncă au fost menținute.
Acestea ar trebui să fie menținute pentru 2014.
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Orientările pentru politicile de ocupare
a forței de muncă ale statelor membre, așa cum sunt definite în
anexa la Decizia Consiliului din 21 octombrie 2010 privind
orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale
statelor membre[5]
sunt menținute pentru anul 2014 și sunt luate în considerare de
statele membre în politicile lor de ocupare a forței de muncă.
Articolul 2
Prezenta
decizie se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu
                                                                       Președintele
[1]               COM(2010) 2020, 3.3.2010.
[2]               JO C , , p. .
[3]               JO C , , p. .
[4]               JO C , , p. .
[5]               Decizia 2010/707/UE a Consiliului din
21 octombrie 2010 privind orientările pentru politicile de ocupare
a forței de muncă ale statelor membre (JO L 308, 24.11.2010, p. 46).


				|

		52013PC0208

			Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI privind poziția care urmează să fie adoptată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Organizației Maritime Internaționale (OMI) în ceea ce privește adoptarea anumitor coduri și a modificărilor aferente aduse unor convenții /* COM/2013/0208 final - 2013/0111 (NLE) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
Prezenta propunere a Comisiei vizează
stabilirea poziției Uniunii în cadrul diferitor organisme ale OMI în
legătură cu următoarele:
(a)
adoptarea unui Cod de aplicare a instrumentelor OMI
(denumit în continuare „Codul III”);
(b)
adoptarea unui Cod OMI pentru organizațiile
recunoscute (denumit în continuare „Codul RO”);
(c)
adoptarea unor modificări ale anumitor
convenții internaționale; precum și
(d)
acceptarea modificărilor respective în
conformitate cu dispozițiile corespunzătoare din convențiile în
cauză.
1.1.        Codul III
Proiectul de Cod III are obiectivul de a
consolida siguranța maritimă și protecția mediului marin la
nivel mondial și de a sprijini statele cu privire la punerea în aplicare a
următoarelor instrumente:
·
Convenția internațională din 1974
pentru ocrotirea vieții omenești pe mare, cu modificările
ulterioare (SOLAS 1974), și Protocolul din 1988 la aceasta;
·
Convenția internațională din 1973
pentru prevenirea poluării de către nave, astfel cum a fost
modificată de Protocoalele din 1978 și din 1997 referitoare la
aceasta, cu modificările ulterioare (MARPOL 73/78);
·
Convenția din 1972 privind Regulamentul
internațional pentru prevenirea abordajelor pe mare, cu modificările
ulterioare (COLREG 1972);
·
Convenția internațională din 1966
privind liniile de încărcare (LL 1966) și Protocolul din 1988 la
aceasta;
·
Convenția internațională din 1978
privind standardele de pregătire a navigatorilor, brevetare/atestare
și efectuare a serviciului de cart, cu modificările ulterioare (STCW);
precum și
·
Convenția internațională din 1969
privind măsurarea tonajului navelor (TONNAGE 1969).
Codul conține atât dispoziții
obligatorii, cât și recomandări referitoare la aspecte considerate
necesare pentru ca o parte contractantă să confere un efect deplin
dispozițiilor instrumentelor internaționale aplicabile la care este
parte contractantă. Domeniile acoperite sunt următoarele:
·
în ceea ce privește statele de pavilion,
statele costiere și statele porturilor: dispoziții generale privind
strategia de implementare, domeniul de aplicare, acțiunile inițiale,
comunicarea informațiilor, păstrarea evidențelor și
ameliorarea calității;
·
în ceea ce privește statele de pavilion:
punerea în aplicare, delegarea autorității, asigurarea
respectării, inspectorii statului de pavilion, investigațiile
realizate de statul de pavilion, evaluarea și revizuirea;
·
în ceea ce privește statele costiere: punerea
în aplicare, asigurarea respectării, evaluarea și revizuirea;
·
în ceea ce privește statele porturilor:
punerea în aplicare, asigurarea respectării, evaluarea și revizuirea.
1.2.        Codul RO
Proiectul de Cod RO are obiectivul de a oferi
statelor de pavilion un standard pentru evaluarea și autorizarea
organizațiilor recunoscute și mecanisme pentru supravegherea
coerentă, eficientă și eficace a organizațiilor
recunoscute, precum și de a clarifica responsabilitățile
organizațiilor autorizate ca organizații recunoscute și sfera de
aplicare a autorizației respective.
Instrumentele vizate sunt următoarele:
·
Convenția internațională din 1974
pentru ocrotirea vieții omenești pe mare, cu modificările
ulterioare (SOLAS 1974);
·
Protocolul din 1978 referitor la Convenția
internațională din 1973 pentru prevenirea poluării de către
nave;
·
Protocolul din 1988 la Convenția
internațională din 1966 privind liniile de încărcare.
Codul se aplică tuturor
organizațiilor avute în vedere în scopul recunoașterii sau
recunoscute de către un stat de pavilion pentru a efectua, în numele
acestora, activități de certificare statutară și servicii
statutare în temeiul instrumentelor OMI obligatorii și al legislației
naționale, precum și tuturor statelor de pavilion care
intenționează să acorde această recunoaștere.
Codul conține dispoziții obligatorii
privind delegarea autorității și comunicarea informațiilor,
și stabilește:
·
cerințele obligatorii pe care trebuie să
le îndeplinească o organizație pentru a fi recunoscută de un
stat de pavilion;
·
cerințele obligatorii pe care trebuie să
le îndeplinească o organizație recunoscută atunci când
efectuează activități de certificare și servicii statutare
în numele statului de pavilion care a autorizat-o;
·
cerințele obligatorii cărora trebuie
să se conformeze statele de pavilion atunci când autorizează o
organizație recunoscută;
·
orientări pentru supravegherea organizațiilor
recunoscute de către statul de pavilion.
1.3.        Adoptarea codurilor
1.3.1.     Adoptarea Codului III
Codul III a fost aprobat de Comitetul pentru
protecția mediului marin al OMI în cadrul celei de a 64-a sesiuni (MEPC
64, octombrie 2012) și de Comitetul pentru siguranța maritimă al
OMI în cadrul celei de a 91-a sesiuni (MSC 91, noiembrie 2012) și ar
trebui adoptat în cadrul celei de a 28-a Adunări a OMI, în decembrie 2013.
1.3.2.     Adoptarea Codului RO
Codul RO a fost aprobat de Comitetul pentru
protecția mediului marin al OMI în cadrul celei de a 64-a sesiuni
(octombrie 2012) și de Comitetul pentru siguranța maritimă al
OMI în cadrul celei de a 91-a sesiuni (noiembrie 2012) și ar trebui
adoptat de către comitetele respective în mai și în iunie 2013, în
cadrul celei de a 65-a și respectiv al celei de a 92-a sesiuni.
1.4.        Modificarea convențiilor
internaționale relevante
1.4.1.     Adoptarea modificărilor
privind Codul III
Comitetul pentru protecția mediului marin
al OMI a aprobat, în cadrul celei de a 64-a sesiuni, modificări ale
Protocoalelor din 1978 și din 1997 referitoare la Convenția MARPOL,
în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui
sistem asociat de audit al statelor de pavilion. Comitetul ar trebui să
adopte modificările respective în cadrul celei de a 66-a sesiuni, în 2014.
Comitetul pentru siguranța maritimă
al OMI a aprobat, în cadrul celei de a 91-a sesiuni, modificări ale
Convenției SOLAS și ale Protocolului din 1988 referitor la
Convenția privind liniile de încărcare, în scopul de a conferi
caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit
al statelor de pavilion. În cadrul celei de a 92-a sesiuni a sale, care
urmează să aibă loc în iunie 2013, comitetul ar trebui să
aprobe modificările Convenției STCW, în același scop. Comitetul
ar trebui să adopte modificările menționate în prezentul
paragraf în cadrul celei de a 93-a sesiuni, în 2014.
Comitetul pentru siguranța maritimă
al OMI a aprobat, în cadrul celei de a 91-a sesiuni, modificări aduse
Convenției privind liniile de încărcare, Convenției COLREG
și Convenției privind tonajul, în scopul de a conferi caracter
obligatoriu codului menționat anterior, precum și unui sistem asociat
de audit al statelor de pavilion, care urmează să fie examinate în
vederea adoptării în cadrul celei de a 28-a Adunări.
1.4.2.     Adoptarea modificărilor
privind Codul RO
Comitetul pentru protecția mediului marin
al OMI a aprobat, în cadrul celei de a 64-a sesiuni, modificări ale
Protocolului din 1978 referitor la Convenția MARPOL, în scopul de a
conferi caracter obligatoriu Codului RO. Comitetul ar trebui să adopte
aceste modificări în cadrul celei de a 65‑a sesiuni, care
urmează să aibă loc în mai 2013.
Comitetul pentru siguranța maritimă
al OMI a aprobat, în cadrul celei de a 91-a sesiuni, modificări ale
Convenției SOLAS și ale Protocolului din 1988 referitor la
Convenția privind liniile de încărcare, în scopul de a conferi
caracter obligatoriu Codului RO. Comitetul ar trebui să adopte modificările
respective în cadrul celei de a 92-a sesiuni.
1.4.3.     Acceptarea și intrarea în
vigoare. Rezerve.
După aprobarea și adoptarea de
către comitetul OMI competent sau de către Adunarea OMI, după
caz, modificările aduse convențiilor menționate anterior vor fi
transmise părților contractante, pentru ca acestea să-și
exprime consimțământul de a fi legate de modificările
respective, fie în mod tacit, fie în mod expres, în conformitate cu
dispozițiile relevante ale fiecărei convenții.
Niciuna dintre convențiile
menționate anterior nu conține clauze care să excludă
formularea de rezerve în privința modificărilor.
1.4.4.     Tabel recapitulativ
Un tabel recapitulativ al celor descrise în
subsecțiunea precedentă este prezentat în cele ce urmează pentru
a facilita consultarea:
 Codul sau convenția || Aprobare || Adoptare prevăzută || Tip de acceptare || Perioadă de difuzare || Acceptare prevăzută || Intrarea în vigoare prevăzută a modificărilor
 Codul III || MEPC[1]64, octombrie 2012 MSC[2]91, noiembrie 2012 || A 28-a Adunare a OMI, decembrie 2013 || -/- || -/- || -/- || -/-
 Convenția din 1966 privind liniile de încărcare   (Codul III)   || MSC91, noiembrie 2012 || A 28-a Adunare a OMI, decembrie 2013 || Unanimă și tacită, sau || 3 ani   || 1/1/2017 || 1/1/2018[3]
 majoritate de două treimi și explicită || Pe baza atingerii unui număr suficient de acceptări explicite ||   || La 12 luni de la obținerea unui număr suficient de acceptări explicite
 Convenția din 1969 privind tonajul (Codul III)   || MSC91, noiembrie 2012 || A 28-a Adunare a OMI, decembrie 2013 || Unanimă și tacită, sau || 2 ani || 1/1/2016 || 1/1/2017[4]
 majoritate de două treimi și explicită || Pe baza atingerii unui număr suficient de acceptări explicite ||   || La 12 luni de la obținerea unui număr suficient de acceptări explicite
 Regulamentul privind abordajele (Codul III) || MSC91, noiembrie 2012 || A 28-a Adunare a OMI, decembrie 2013 || Majoritate de două treimi Tacită || 18 luni || 1/7/2015 || 1/1/2016
 Codul RO || MEPC64, octombrie 2012 MSC91, noiembrie 2012 || MEPC65, mai 2013 MSC92, iunie 2013 || -/- || -/- || -/- || -/-
 Protocolul MARPOL din '78 (Codul RO)   || MEPC64, octombrie 2012 || MEPC65, mai 2013 || Majoritate de două treimi Tacită || ≥ 10 luni || 1/4/2014 || 1/10/2014
 Convenția SOLAS și Protocolul din '88 privind liniile de încărcare (Codul RO) || MSC91, noiembrie 2012 || MSC92, iunie 2013 || Majoritate de două treimi Tacită || ≥ 1 an || 1/7/2014 || 1/1/2015
 Protocoalele MARPOL din '78/'97 (Codul III)   || MEPC64, octombrie 2012 || MEPC66, martie 2014 || Majoritate de două treimi Tacită || ≥ 10 luni || 1/2/2015[5] || 1/8/2015[6]
 Convenția SOLAS și Protocolul din '88 privind liniile de încărcare (Codul III) || MSC91, noiembrie 2012 || MSC93, mai 2014 || Majoritate de două treimi Tacită || ≥ 1 an || 1/7/2015 || 1/1/2016
 Convenția STCW și partea A din Codul STCW (Codul III) || MSC92, iunie 2013 || MSC93, mai 2014 || Majoritate de două treimi Tacită || ≥ 1 an || 1/7/2015 || 1/1/2016
1.5.        Legislația UE
relevantă
1.5.1.     Directiva 2009/15/CE
Directiva 2009/15/CE a Parlamentului European
și a Consiliului privind normele și standardele comune pentru
organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor, precum
și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor
maritime[7]
(denumită în continuare „directiva”) a abrogat și a înlocuit
parțial Directiva 94/57/CE a Consiliului din 22 noiembrie 1994 privind
normele și standardele comune pentru organizațiile cu rol de
inspecție și control al navelor, precum și pentru
activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime[8].
Directiva reglementează relația
dintre statele membre și organizațiile recunoscute pe care le
autorizează să îndeplinească atribuții statutare în numele
lor.
1.5.2.     Regulamentul (CE) nr. 391/2009
Regulamentul (CE) nr. 391/2009 al Parlamentului
European și al Consiliului privind normele și standardele comune
pentru organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor[9] (denumit în continuare
„regulamentul”) a modificat și a înlocuit sistemul instituit anterior de
Directiva 94/57/CE a Consiliului pentru recunoașterea și evaluarea
societăților de clasificare.
Regulamentul stabilește o serie de
criterii și de obligații pe care o organizație trebuie să
le îndeplinească pentru a obține și a-și menține
recunoașterea la nivelul UE. Aceste cerințe se referă atât la
activitățile statutare, cât și la cele de clasificare și
sunt prevăzute[10]
la articolul 8 alineatul (4) și la articolele 9, 10 și 11, precum
și în anexa I la regulament.
Cerințele prevăzute în regulament au
obiectivul specific de a îmbunătăți siguranța tuturor
navelor înscrise în registrul organizațiilor recunoscute și de a
preveni poluarea cauzată de aceste nave[11].
Aceste cerințe sunt formulate în termeni generali și nu fac
distincții în funcție de pavilion.
De asemenea, regulamentul reglementează
acordarea și retragerea recunoașterii la nivelul UE, prevede
evaluarea periodică a organizațiilor recunoscute de către
Comisie și stabilește un sistem de sancțiuni în caz de
neconformitate.
1.5.3.     Directiva 2009/21/CE
Directiva 2009/21/CE privind respectarea
obligațiilor statelor de pavilion[12],
care face parte din al treilea pachet privind siguranța maritimă,
stabilește o serie de obligații ale statelor membre în calitate de
state de pavilion. Acestea includ, în special, obligația statelor membre
de a lua măsurile necesare pentru realizarea unui audit al OMI asupra
administrației lor cel puțin o dată la șapte ani.
Dispoziția respectivă expiră însă „cel târziu la 17
iunie 2017 sau la o dată anterioară, astfel cum a fost stabilit de
Comisie în conformitate cu procedura de reglementare menționată la
articolul 10 alineatul (2), în cazul în care a intrat în vigoare un sistem OMI
obligatoriu de audit al statelor membre”.
1.5.4.     Directiva 2008/106/CE
Directiva 2008/106/CE privind nivelul minim de
formare a navigatorilor[13]
stabilește, printre altele, un nivel minim de formare a navigatorilor din
Uniune, pe baza standardelor privind formarea cuprinse în Convenția STCW
și a Orientărilor STCW aferente, precum și perioade minime de
odihnă pentru personalul care efectuează cartul, conform
convenției menționate.
Directiva 2008/106/CE stabilește, de
asemenea, o serie de obligații specifice pentru statele membre în calitate
de stat de pavilion și de stat al portului, cum ar fi: a) proceduri
și criterii comune pentru recunoașterea de către statele membre
a certificatelor eliberate de țări terțe, pe baza
cerințelor privind formarea și certificarea cuprinse în
Convenția STCW; b) criterii privind inspectarea institutelor maritime, a
programelor și a cursurilor de formare; c) dispoziții privind
inspectarea navelor de către autoritățile portuare și
controlul statului portului; d) dispoziții privind măsurile luate de
statele membre pentru asigurarea conformității, inclusiv prevenirea
practicilor frauduloase și un sistem de sancțiuni.
1.6.        Competența UE
Având în vedere legislația UE
relevantă menționată mai sus, Comisia consideră că
adoptarea proiectelor de Cod III și de Cod RO, precum și a
modificărilor convențiilor menționate în secțiunile 1.1
și 1.2 de mai sus intră în competența exclusivă a UE, pe
care Uniunea a dobândit-o în temeiul articolului 3 alineatul (2) din TFUE, în
măsura în care adoptarea instrumentelor internaționale în cauză
ar putea aduce atingere normelor comune sau ar putea modifica domeniul de
aplicare al acestora. În această privință:
1.           Proiectul de Cod III este
destinat să înlocuiască Rezoluția A.973(24), care conține
codul existent de aplicare a instrumentelor obligatorii ale OMI și care,
la rândul său, a înlocuit Rezoluția A.847(20) a Adunării, pe care
statele membre sunt obligate să o aplice în temeiul articolului 3
alineatul (1) din Directiva 2009/15/CE.
2.           Conținutul Codului RO
este reglementat în mod exhaustiv de directiva menționată anterior
și de Regulamentul (CE) nr. 391/2009, fie direct, fie prin trimitere la o
serie de rezoluții ale OMI.
3.           În conformitate articolul 7
alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2009/15/CE: „După adoptarea de
noi instrumente sau protocoale la convențiile internaționale
menționate la articolul 2 litera (d), Consiliul, hotărând la
propunerea Comisiei, stabilește luând în considerare procedurile
parlamentare ale statelor membre și procedurile relevante din cadrul OMI,
procedura detaliată de ratificare a acestor noi instrumente sau protocoale,
asigurând, în același timp, aplicarea lor unitară și
simultană în statele membre.”
4.           Termenul „convenții
internaționale” este definit, atât în Directiva 2009/15/CE [articolul 2
litera (d)], cât și în Regulamentul (CE) nr. 391/2009 [articolul (2)
litera (b)] astfel încât să includă Convențiile SOLAS, MARPOL
și Convenția privind liniile de încărcare, împreună cu
protocoalele și modificările aduse acestora, precum și codurile
cu aplicare obligatorie aferente, în versiunea lor actualizată.
5.           Obligațiile care revin
statelor membre în calitate de stat de pavilion și de stat al portului în
temeiul Convenției STCW sunt reglementate în mod exhaustiv de Directiva
2008/106/CE.
Conform unei jurisprudențe bine
consolidate, deși Uniunea nu este membru al OMI, statele membre nu sunt
autorizate să își asume obligații care ar putea afecta normele
UE promulgate pentru atingerea obiectivelor tratatelor decât dacă ele sunt
autorizate să facă acest lucru printr‑o decizie a Consiliului,
la propunerea Comisiei. Prin urmare, necesitatea autorizării se extinde la
orice astfel de obligație, indiferent de obiectul instrumentelor
internaționale în cauză.
1.7.        Domenii de conflict între
proiectele de coduri OMI și legislația UE
Comisia consideră că codurile sunt
compatibile cu legislația UE, cu excepția următoarelor domenii:
1.7.1.     Proiectul de Cod III
1.7.1.1.  Certificate de clasă
și certificate statutare
Secțiunea 16, partea 2 a codului prevede
o listă minimă a resurselor și a proceselor pe care statele de
pavilion trebuie să le instituie pentru a administra un program de
siguranță și de protecție a mediului. În conformitate cu
punctul 1 din secțiunea respectivă, această listă trebuie
să includă „instrucțiuni administrative pentru punerea în
aplicare a normelor și a reglementărilor internaționale aplicabile,
precum și pentru elaborarea și difuzarea oricăror
reglementări interpretative naționale care pot fi necesare, inclusiv
a certificatelor emise de o societate de clasificare care este recunoscută
de statul de pavilion în conformitate cu dispozițiile Regulamentului SOLAS
XI-1/1, certificate cerute de statul de pavilion pentru a demonstra
conformitatea cu cerințele structurale, mecanice, electrice și/sau cu
alte cerințe ale unei convenții internaționale la care este
parte statul de pavilion sau cu o cerință prevăzută de
reglementările naționale ale statului de pavilion”.
Regulamentul (CE) nr. 391/2009 și
Directiva 2009/15/CE definesc două tipuri de certificate care pot fi emise
de societățile de clasificare - „certificatele statutare”, care sunt
certificatele emise de către sau în numele unui stat de pavilion în
conformitate cu convențiile internaționale, și „certificatele de
clasă”, care sunt documentele emise de către o organizație
recunoscută și prin care se atestă că nava poate fi
utilizată într-un anumit scop sau pentru un anumit serviciu în
conformitate cu normele și procedurile stabilite și făcute
publice de către respectiva organizație recunoscută.
Spre deosebire de dispozițiile
menționate anterior, secțiunea 16 din proiectul de Cod III pare
să se refere la toate certificatele emise de societățile de
clasificare ca fiind certificate cerute de statul de pavilion și, care, în
consecință, trebuie să respecte instrucțiunile
administrative prevăzute de statul respectiv. Acest punct trebuie
interpretat ca referindu-se și la sarcinile considerate în UE drept
activități și certificate de clasă și, în special, la
cele necesare ca dovadă a conformității cu SOLAS cap. II-I,
partea A-1, Reg. 3-1[14],
care continuă să fie acte ale organizațiilor recunoscute
și, prin urmare, nu pot beneficia de protecția garantată pentru
actele unui stat. Prin urmare, există riscul ca cerințele cuprinse în
regulamentul menționat anterior privind sarcinile de clasificare și
certificatele de clasă sau ca măsurile luate pentru a asigura punerea
în aplicare a cerințelor respective să fie contestate în mod
nejustificat de către state terțe sau de către organizații
recunoscute, pe baza unor instrucțiuni administrative diferite emise de
statele respective.
1.7.1.2.  Autorizarea organizațiilor
recunoscute
În conformitate cu partea introductivă a
secțiunii 18, partea 2 din proiectul de Cod III, „În ceea ce
privește exclusiv navele care au dreptul de a arbora pavilionul său,
un stat de pavilion care autorizează o organizație recunoscută
să acționeze în numele pentru controale, inspecții și
audituri, emiterea de certificate și documente, marcarea navelor și
alte activități statutare necesare în temeiul convențiilor
Organizației sau în temeiul legislației sale naționale trebuie
să reglementeze autorizația sau autorizațiile respective în
conformitate cu cerințele aplicabile ale instrumentelor
internaționale obligatorii [...]”.
Conform Regulamentului (CE) nr. 391/2009,
recunoașterea este acordată la nivelul UE, iar societatea de
clasificare recunoscută, în urma acestei recunoașteri, poate
îndeplini în UE atât sarcini statutare, cât și de clasificare. În plus,
recunoașterea este acordată pentru activitatea societății
de clasificare la nivel mondial. Lista criteriilor și a obligațiilor
minime prevăzută în regulament (dintre care multe sunt de natură
structurală) se referă la întreaga activitate a organizației,
indiferent de pavilion.
Limitarea menționată anterior
stabilită de proiectul de Cod III în ceea ce privește capacitatea
statului de pavilion de a reglementa activitatea organizației numai în
ceea ce privește navele care arborează propriul pavilion poate fi
considerată a fi în conflict cu setul de criterii aplicat la nivelul UE ca
o condiție sine qua non pentru acordarea și
menținerea recunoașterii. Trebuie însă remarcat că
recunoașterea este acordată de Comisie, în timp ce statele membre pot
autoriza numai organizațiile recunoscute la nivelul UE.
1.7.1.3.  Cerințe specifice
Secțiunea 18 din proiectul de Cod III
pare să furnizeze o listă exhaustivă a domeniilor în care
statele pot interveni în activitatea unei organizații recunoscute pentru a
asigura conformitatea cu anumite standarde. Chiar dacă aceste cerințe
sunt formulate în sens larg, ele nu includ toate criteriile și obligațiile
minime care sunt prevăzute în regulament, precum criteriul B.5
(proprietate intelectuală) sau obligațiile privind armonizarea
regulilor de clasificare și recunoașterea reciprocă în temeiul
articolului 10 alineatul (1) din regulament, sau care decurg din
obligațiile statelor membre stabilite în Directiva 2009/15/CE, cum ar fi
răspunderea financiară, astfel cum se prevede la articolul 5
alineatul (2) litera (b).
Cu toate acestea, din natura codului și
din domeniul său de aplicare astfel cum este menționat în
secțiunea 6 („Codul urmărește să abordeze acele aspecte
necesare pentru ca un guvern sau o parte contractantă să poată
conferi un efect deplin dispozițiilor instrumentelor internaționale
aplicabile la care este guvern sau parte contractantă…”) reiese
că, în afara cazurilor în care există o interdicție
formulată explicit, dispozițiile sale trebuie să înțelese
ca stabilind standarde minime pe care fiecare stat poate să le dezvolte
și să le îmbunătățească, aceasta fiind
intenția declarată în considerentul 4 din Regulamentul 391/2009.
1.7.1.4.  Aplicarea regulilor de
clasificare
În conformitate cu secțiunea 19, partea 2
din proiectul de Cod III, „Niciun stat de pavilion nu poate împuternici
organizațiile sale recunoscute să aplice altor nave decât celor care
au dreptul de a arbora pavilionul său nicio cerință legată
de regulile, cerințele și procedurile lor de clasificare sau de
îndeplinirea altor procese de certificare statutară care
depășesc cerințele prevăzute de convenții și de
instrumentele obligatorii ale Organizației.”
Prin urmare, statul de pavilion nu poate
impune societăților de clasificare pe care le autorizează
cerințe care depășesc cerințele convențiilor și
ale instrumentelor obligatorii ale OMI, cu excepția cazului navelor care
arborează pavilionul statului respectiv. Per a contrario, orice
stat de pavilion poate impune astfel de cerințe care sunt în conformitate
cu convențiile OMI sau cu alte instrumente obligatorii ale OMI, inclusiv
Codurile III și RO.
După cum reiese din subsecțiunea
anterioară, o serie de cerințe prevăzute de regulamentul și
de directiva menționate anterior nu sunt acoperite de această
dispoziție.
În plus, în cursul procesului de elaborare a
codurilor s-a constatat că mai multe state consideră că unele
dintre aceste cerințe le afectează suveranitatea. Această
percepție este însă nefondată, din următoarele motive:
·
Societățile de clasificare își
mențin libertatea de a își stabili propriile reguli și proceduri
pe care le consideră adecvate, cu condiția ca acestea să se
conformeze standardelor bazate pe obiective care au fost prevăzute de OMI.
Societățile respective sunt singurele responsabile pentru adoptarea
regulilor și procedurilor menționate.
·
Prin urmare, controalele de clasificare realizate
și certificatele de clasificare emise pentru a stabili și ulterior a
atesta conformitatea cu regulile și procedurile menționate sunt
activități cu o natură strict privată și, prin urmare,
nu sunt nici acte ale unui stat, nici realizate în numele vreunui stat.
·
Caracterul privat al sarcinilor de clasificare
și al certificării clasificării constituie un aspect care nu
este afectat de includerea lor în definiția „certificării și
serviciilor statutare”. Acest caracter privat nu este afectat nici de faptul
că SOLAS cap. II-I, partea A-1, Reg. 3-1 impune ca părțile contractante
să se asigure că navele care arborează pavilionul lor
respectă cerințele structurale, mecanice și electrice ale unei
societăți de clasificare care este recunoscută de
administrație: după cum reiese chiar din formularea acestei
dispoziții, aceste cerințe rămân cerințe ale
societății de clasificare, și nu ale statului care
recunoaște societatea.
·
Fiecare societate de clasificare este liberă
să decidă dacă dorește sau nu să încheie acorduri de
autorizare cu statul de pavilion și, prin urmare, să accepte sau
să refuze condițiile stabilite de statul respectiv, ca o
condiție a recunoașterii, în ceea ce privește regulile și
procedurile de clasificare menționate.
·
Prin urmare, este de datoria fiecărei
organizații recunoscute să se asigure că obligațiile asumate
în raport cu diferite state de pavilion sunt compatibile între ele. Deși
este perfect posibil să apară incompatibilități între
condițiile de recunoaștere prevăzute de diferite state în ceea
ce privește sarcinile de clasificare și acordarea certificatelor de
clasificare, acest lucru nu implică în niciun caz un conflict de drepturi
suverane și nu are nicio altă consecință decât
imposibilitatea ca o organizație să dețină în mod simultan
recunoașterea din partea tuturor acestor state sau a unei părți
dintre acestea.
Experiența unor catastrofe maritime
precum accidentele suferite de „Erika” și „Prestige”, două nave care
arborau pavilionul unor țări (la momentul respectiv) terțe, dar
care fuseseră clasificate de organizații recunoscute la nivelul UE, a
evidențiat în ce măsură siguranța maritimă și
protecția mediului în Europa depind de buna funcționare a
societăților de clasificare recunoscute la nivelul UE, atât în
domeniul statutar, cât și în domeniul clasificării, indiferent de
pavilion. Uniunea nu poate ignora această necesitate, deoarece, în caz
contrar, s‑ar crea o situație contradictorie: organizațiile cu
dreptul de a certifica siguranța navelor din UE și care, prin urmare,
beneficiază de accesul liber la o piață cu o calitate și o
dimensiune considerabile, ar putea aplica standarde mai scăzute atunci
când certifică nave care arborează pavilionul unor state terțe
și care ar putea constitui o amenințare pentru interese legitime
și vitale ale Uniunii, precum siguranța și protecția
mediului. Acesta este motivul pentru care Regulamentul 391/2009, astfel cum
reiese în mod clar din articolele 1 și 4 ale acestuia, interpretate în
coroborare cu considerentul 13, impun conformitatea cu criterii și
obligații corespunzătoare cu un caracter sistemic, atât în ceea ce
privește sarcinile de clasificare, cât și cele statutare,
fără a face distincții în funcție de pavilionul navei, ca o
condiție sine qua non pentru ca o organizație să fie
recunoscută la nivelul UE și să-și mențină
această recunoaștere.
1.7.2.     Proiectul de Cod RO
1.7.2.1.  Certificate de clasă
și certificate statutare
În conformitate cu secțiunea 1.3 a
părții II din codul RO, „certificarea și serviciile statutare”
înseamnă „certificatele eliberate și serviciile furnizate în
virtutea legislației, a normelor și a reglementărilor stabilite
de guvernul unui stat suveran. Acestea includ examinarea planurilor,
controalele și/sau auditurile care determină sau care susțin
eliberarea unui certificat de către sau în numele unui stat de pavilion, pentru
a atesta conformitatea cu cerințele unei convenții
internaționale sau ale legislației naționale. Sunt incluse
certificatele emise de o organizație recunoscută de statul de
pavilion în conformitate cu prevederile Regulamentului SOLAS XI-1/1, care pot
cuprinde conformitatea demonstrată cu cerințele structurale, mecanice
și electrice prevăzute de Codul RO, conform acordului de
recunoaștere încheiat cu statul de pavilion”.
Având în vedere definiția „certificatului
statutar” și a „certificatului de clasă” conform legislației UE,
considerațiile formulate în cadrul subsecțiunilor 1.7.1.1 - 1.7.1.4
de mai sus în ceea ce privește proiectul de Cod III se aplică, de
asemenea, proiectului de Cod RO.
1.7.2.2.  Cooperarea între
organizațiile recunoscute
Punctele 3.9.3.1 și 3.9.3.2 din partea II
a proiectului de Cod RO prevăd un mecanism de cooperare între
organizațiile recunoscute, dar în conformitate cu cadrul stabilit de
statul de pavilion.
Cooperarea între organizațiile
recunoscute este reglementată de articolul 10 alineatul (1) din
Regulamentul (CE) nr. 391/2009 și se referă la sarcinile și
certificatele de clasă, fără a face distincții în funcție
de pavilion. Spre deosebire de aceste dispoziții incluse în
legislația UE, punctele 3.9.3.1 și 3.9.3.2 din partea II a
proiectului de Cod RO par să creeze unele limitări în ceea ce
privește cooperarea dintre organizațiile recunoscute, și anume
punerea în aplicare a codului de către statele membre ar presupune că
(a) recunoașterea reciprocă ar fi posibilă numai în cazul în
care există un cadru în acest scop în fiecare stat membru, pentru navele
care arborează pavilionul statului membru respectiv și că (b)
efectele acestui cadru s-ar limita la flota care arborează pavilionul
fiecărui stat membru.
Regulamentul 391/2009 este direct aplicabil în
toate statele membre și, prin urmare, îndeplinește condiția (a).
Cu toate acestea, pentru motivele descrise în secțiunile 1.7.1.3 și
1.7.1.4, cadrul de cooperare creat prin Regulamentul 391/2009 nu se
limitează la flota care arborează pavilionul fiecărui stat
membru și prin urmare nu îndeplinește condiția (b), fiind astfel
în conflict cu punctele 3.9.3.1 și 3.9.3.2 din partea II a proiectului de
Cod RO.
1.7.2.3.  Aplicarea regulilor de
clasificare
Întrucât dispozițiile de la punctul
3.9.3.3 din partea II a proiectului de Cod RO sunt identice cu cele cuprinse în
secțiunea 19, partea 2 a proiectului de Cod III, considerațiile
formulate în subsecțiunea 1.7.1.4 sunt, de asemenea, aplicabile acestor
dispoziții.
1.7.2.4.  Autorizarea organizațiilor
recunoscute
În conformitate cu punctul 8.1.1 din partea II
a proiectul de Cod RO „[...] un stat de pavilion poate autoriza o
organizație recunoscută să acționeze în numele său în
ceea ce privește certificarea și serviciile statutare și
stabilirea tonajelor numai pentru navele care au dreptul să arboreze
pavilionul său, conform cerințelor acestor convenții. Aceste
autorizații nu implică realizarea de către organizațiile
recunoscute a unor acțiuni care să afecteze drepturile altui stat de
pavilion.”
Această dispoziție ar trebui
analizată în corelație cu definiția „certificării și
serviciilor statutare”, pentru a se stabili dacă extinderea
cerințelor statelor de pavilion pentru a include certificatele de
clasă și lista minimă a criteriilor care trebuie îndeplinite de
o organizație pentru a fi recunoscută la nivelul UE ar putea aduce
atingere competențelor altor state de pavilion. În această privință,
considerațiile prezentate în secțiunile 1.7.1.3 și 1.7.1.4 se
aplică și prezentei secțiuni.
1.8.        Audit OMI
Modificările prevăzute ale
convențiilor internaționale discutate instituie, de asemenea, un
sistem obligatoriu de audit OMI, definit după cum urmează: „sistem
de audit al statelor membre ale OMI instituit de Organizație, având în
vedere orientările elaborate de Organizație, care are obiectivul de a
asigura aplicarea coerentă și eficace a instrumentelor
Organizației și de a ajuta statele să-și amelioreze
capacitatea și performanțele globale în această
privință.”
Conform modificărilor aduse, statele
membre vor face obiectul acestor audituri la intervale periodice. Conform
definiției, auditul are în vedere respectarea instrumentelor OMI și
se bazează pe un program global elaborat de secretarul general al
Organizației, luând în considerare orientările existente.
Prin urmare, în principiu, un audit OMI
obligatoriu va evalua, de asemenea, conformitatea cu convențiile
internaționale astfel cum sunt definite în Regulamentul (CE) nr. 391/2009
și în Directiva 2009/15/CE, inclusiv conformitatea cu Codul III și
Codul RO.
În această privință, este
necesar să se examineze dacă ar putea apărea o situație de
incompatibilitate între obligațiile internaționale ale statelor
membre și cele care le revin în temeiul legislației UE.
Analiza din secțiunile 1.7.1 și
1.7.2 arată că există o serie de domenii în care proiectele de
Cod III și de Cod RO intră în contradicție cu legislația UE
aplicabilă și, prin urmare, este necesar să se garanteze că
obligațiile care revin statelor membre în temeiul convențiilor
internaționale relevante privind siguranța maritimă, și în
raport cu care ele vor fi auditate de OMI, sunt compatibile cu obligațiile
care le revin la nivelul UE.
1.9.        Directiva 2008/106/CE
Fără a aduce atingere
considerațiilor formulate în secțiunile 1.6 - 1.8, nu au fost
identificate domenii de conflict între proiectele de coduri și Directiva
2008/106/CE.
1.10.      Concluzie
Având în vedere cele de mai sus, statele
membre pot consimți să fie legate de Codul III și Codul RO numai
dacă sunt introduse garanțiile necesare astfel încât:
(a)
eficacitatea deplină a Regulamentului 391/2009
și a Directivei 2009/15/CE, precum și capacitatea Uniunii de a
continua să dezvolte acquis-ul în acest domeniu; și
(b)
capacitatea Comisiei de a acorda recunoaștere
numai organizațiilor care îndeplinesc criteriile și obligațiile
prevăzute în Regulamentul 391/2009 și de a retrage recunoașterea
organizațiilor care nu îndeplinesc aceste criterii și obligații
să fie pe deplin menținute.
Comisia consideră că, pentru a
proteja realizarea obiectivelor directivei și regulamentului
menționate anterior, statele membre ar trebui să formuleze o
rezervă explicită în legătură cu obligațiile care le
revin în temeiul legislației UE atunci când își dau consimțământul
de a fi legate de Coduri și de a supune administrațiile lor maritime
unui sistem OMI obligatoriu de audit al statelor membre.
În ceea ce privește aspectele discutate
în secțiunea 1.7.1.3, ar fi suficient ca statele membre să indice
clar, atunci când își dau consimțământul de a fi legate de
coduri, că interpretează dispozițiile în cauză într-un mod
specific – de exemplu, ca asigurând doar o listă de cerințe minime
care nu împiedică statele de pavilion să impună
organizațiilor recunoscute respectarea altor cerințe.
În cele din urmă, obligația statelor
membre de a face obiectul unui audit al OMI, astfel cum se prevede la articolul
7 din Directiva 2009/21/CE, ar trebui interpretată ținând cont
și de obligațiile care le revin la nivel internațional și la
nivelul UE. Prin urmare, orice audit al OMI ar trebui să verifice numai
conformitatea cu acele dispoziții ale convențiilor
internaționale pe care statele membre le-au acceptat.
2013/0111 (NLE)
Propunere de
DECIZIE A CONSILIULUI
privind poziția care urmează
să fie adoptată, în numele Uniunii Europene, în cadrul
Organizației Maritime Internaționale (OMI) în ceea ce privește
adoptarea anumitor coduri și a modificărilor aferente aduse unor
convenții
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 100 alineatul (2),
coroborat cu articolul 218 alineatul (9),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
întrucât:
(1)       Codul de aplicare a
instrumentelor OMI (Codul III) a fost aprobat de Comitetul pentru
protecția mediului marin al OMI în cadrul celei de a 64-a sesiuni (MEPC
64, octombrie 2012) și de Comitetul pentru siguranța maritimă al
OMI în cadrul celei de a 91-a sesiuni (MSC 91, noiembrie 2012), iar cea de a
28-a Adunare a OMI ar trebui să îl adopte în decembrie 2013.
(2)       Codul OMI privind
organizațiile recunoscute (Codul RO) a fost aprobat de MEPC 64 și de
MSC 91 ale OMI și ar trebui adoptat de comitetele respective în mai
și în iunie 2013, în cadrul celei de a 65-a și respectiv al celei de
a 92-a sesiuni.
(3)       MSC 91 a OMI a aprobat
modificări aduse Convenției internaționale din 1966 privind
liniile de încărcare (denumită în continuare „Convenția privind
liniile de încărcare”), Regulamentului internațional din 1972 pentru
prevenirea abordajelor pe mare și Convenției internaționale din
1969 privind măsurarea tonajului, în scopul de a conferi caracter
obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit al
statelor de pavilion, care urmează să fie examinate în vederea
adoptării în cadrul celei de a 28-a Adunări a OMI.
(4)       MEPC 64 a OMI a aprobat
modificări aduse Protocoalelor din 1978 și din 1997 referitoare la
Convenția internațională din 1973 pentru prevenirea
poluării de către nave (denumită în continuare „Convenția
MARPOL”), în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum
și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion. Comitetul ar
trebui să adopte modificările respective în cadrul celei de a 66-a
sesiuni, în 2014.
(5)       MSC 91 a OMI a aprobat
modificări aduse Convenției internaționale din 1974 pentru
ocrotirea vieții omenești pe mare (denumită în continuare
„Convenția SOLAS”) și Protocolului din 1988 la aceasta, precum
și Protocolului din 1988 referitor la Convenția
internațională din 1966 privind liniile de încărcare, în scopul
de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem
asociat de audit al statelor de pavilion. În cadrul celei de a 92-a sesiuni,
care urmează să aibă loc în iunie 2013, comitetul ar trebui să
aprobe modificările aduse Convenției internaționale din 1978
privind standardele de pregătire a navigatorilor, brevetare/atestare
și efectuare a serviciului de cart (denumită în continuare
„Convenția STCW), în același scop. Comitetul ar trebui să adopte
modificările menționate în prezentul considerent în cadrul celei de a
93-a sesiuni, în 2014.
(6)       MEPC 64 a OMI a aprobat
modificări aduse Protocolului din 1978 referitor la Convenția MARPOL,
în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului RO. Comitetul ar trebui
să adopte modificările respective în cadrul celei de a 65-a sesiuni.
(7)       MSC 91 a OMI a aprobat
modificări aduse Convenției SOLAS și Protocolului din 1988
referitor la Convenția privind liniile de încărcare, în scopul de a
conferi caracter obligatoriu Codului RO. Comitetul ar trebui să adopte
modificările respective în cadrul celei de a 92-a sesiuni.
(8)       După adoptare,
modificările aduse convențiilor menționate anterior vor fi
transmise de către secretarul general al OMI părților
contractante, pentru ca acestea să-și dea consimțământul de
a fi legate de modificările respective, fie în mod tacit, fie în mod
expres, în conformitate cu dispozițiile relevante ale fiecărei
convenții.
(9)       Niciuna dintre
convențiile menționate mai sus nu conține clauze care să
excludă formularea de rezerve în privința modificărilor.
(10)     Proiectul de Cod III este
destinat să înlocuiască Rezoluția A.973(24), care conține
codul existent de aplicare a instrumentelor obligatorii ale OMI și care,
la rândul său, a înlocuit Rezoluția A.847(20) a Adunării, pe
care statele membre sunt obligate să o aplice în temeiul articolului 3
alineatul (1) din Directiva 2009/15/CE a Parlamentului European și a
Consiliului privind normele și standardele comune pentru
organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor, precum
și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor
maritime[15].

(11)     Conținutul Codului RO
este reglementat în mod exhaustiv de directiva menționată anterior
și de Regulamentul (CE) nr. 391/2009 al Parlamentului European și al
Consiliului privind normele și standardele comune pentru
organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor[16], fie în mod direct, fie prin
trimitere la o serie de rezoluții ale OMI.
(12)     De asemenea, în conformitate
cu articolul 7 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2009/15/CE,
după adoptarea de noi instrumente sau protocoale la convențiile
internaționale menționate la articolul 2 litera (d), Consiliul,
hotărând la propunerea Comisiei, stabilește, luând în considerare
procedurile parlamentare ale statelor membre și procedurile relevante din
cadrul OMI, procedura detaliată de ratificare a acestor noi instrumente
sau protocoale, asigurând, în același timp, aplicarea lor unitară
și simultană în statele membre. Termenul „convenții internaționale”
este definit, atât în Directiva 2009/15/CE, cât și în Regulamentul (CE)
nr. 391/2009, astfel încât să includă Convențiile SOLAS, MARPOL
și Convenția privind liniile de încărcare, împreună cu
protocoalele și modificările aduse acestora, precum și codurile
asociate cu aplicare obligatorie, în versiunea lor actualizată.
(13)     Obligațiile care revin
statelor de pavilion în temeiul Convenției STCW sunt reglementate de
Directiva 2008/106/CE privind nivelul minim de formare a navigatorilor[17], astfel cum a fost
modificată prin Directiva 2012/35/UE[18].
(14)     Este necesar să se
asigure consecvența cu legislația Uniunii a obligațiilor
statelor membre care decurg din aplicarea Codului III și a Codului RO în
temeiul convențiilor menționate în considerentele de mai sus, precum și
în temeiul altor convenții prin care codurile menționate devin
obligatorii pentru părțile contractante.
(15)     Directiva 2009/21/CE privind
respectarea obligațiilor statelor de pavilion[19] stabilește o serie de
obligații pentru statele membre în calitate de state de pavilion. Acestea
includ, în special, obligația statelor membre de a lua măsurile
necesare pentru realizarea unui audit al OMI asupra administrației lor cel
puțin o dată la șapte ani. Dispoziția respectivă
expiră însă cel târziu la 17 iunie 2017 sau la o dată anterioară,
astfel cum a fost stabilit de Comisie, în cazul în care a intrat în vigoare un
sistem OMI obligatoriu de audit al statelor membre.
(16)     Din motivele amintite mai sus,
adoptarea Codului III și a Codului RO, precum și a modificărilor
corespunzătoare ale convențiilor menționate anterior, intră
în competența exclusivă a UE, pe care Uniunea a dobândit-o în temeiul
articolului 3 alineatul (2) din TFUE, în măsura în care adoptarea
instrumentelor internaționale în cauză ar putea aduce atingere
normelor comune sau ar putea modifica domeniul de aplicare al acestora.
(17)     O serie de dispoziții din
proiectul de Cod III sunt în conflict cu instrumentele menționate mai sus
ale legislației UE, în special în ceea ce privește: a) extinderea
codului pentru a include instrucțiunile administrative ale statului de
pavilion în ceea ce privește sarcinile și certificatele de
clasificare, care implică riscul ca cerințele cuprinse în
Regulamentul (CE) 391/2009 cu privire la aceste sarcini și certificate,
sau măsurile luate pentru a asigura punerea în aplicare a cerințelor
respective, să fie contestate în mod nejustificat; b) limitarea
capacității statului de pavilion de a reglementa activitatea
organizațiilor recunoscute la navele care arborează pavilionul
său, în contrast cu criteriile și obligațiile stabilite în
regulamentul respectiv, care se referă la toate activitățile
organizațiilor recunoscute, indiferent de pavilion; c) interdicția ca
statul de pavilion să împuternicească organizațiile sale
recunoscute să aplice altor nave decât celor care au dreptul de a arbora
pavilionul său cerințe de clasificare sau statutare care
depășesc cerințele prevăzute de convenții și de
instrumentele obligatorii ale OMI, în contrast cu criteriile și
obligațiile specifice menționate anterior.
(18)     O serie de dispoziții din
proiectul de Cod RO sunt în conflict cu instrumentele menționate mai sus
ale dreptului UE, în special în ceea ce privește: a) definiția
„certificării și serviciilor statutare”, care includ serviciile
și sarcinile de certificare despre care în Regulamentul (CE) 391/2009
și în Directiva 2009/15/CE se consideră că fac parte din
activitățile de clasificare ale organizațiilor recunoscute
și, prin urmare, că au un caracter privat; b) limitarea
cerințelor de cooperare între organizațiile recunoscute numai la
cadrul stabilit de către statul de pavilion, în contrast cu
obligațiile prevăzute la articolul 10 din Regulamentul (CE) 391/2009;
c) aplicarea regulilor de clasificare, astfel cum se descrie mai sus. În plus,
interdicția prevăzută de proiectul de Cod RO în
legătură cu impunerea asupra organizațiilor recunoscute a
oricăror cerințe care ar putea afecta drepturile altui stat de
pavilion poate, dacă este interpretată în coroborare cu
definiția certificării și serviciilor statutare cuprinsă în
codul respectiv, să determine o interpretare abuzivă a codului
și, prin urmare, să dea naștere unor restricții
nejustificate ale punerii în aplicare a cerințelor prevăzute de
Regulamentul (CE) nr. 391/2009 în ceea ce privește activitățile
de clasificare ale organizațiilor recunoscute.
(19)     Nici domeniile, enumerate în
proiectul de Cod III, în care părțile contractante pot interveni în
activitatea organizațiilor recunoscute, nici cerințele introduse de
proiectul de Cod RO pentru organizațiile recunoscute nu acoperă toate
criteriile și obligațiile minime prevăzute în Regulamentul
391/2009 sau care decurg din obligațiile ce revin statelor membre în
conformitate cu Directiva 2009/15/CE; cu toate acestea, prevederile amintite
trebuie înțelese, cu excepția existenței unei interdicții
formulate explicit, ca stabilind standarde minime, pe care părțile
contractante pot să le dezvolte și să
îmbunătățească.
(20)     Este necesar ca nicio
dispoziție din proiectul de Cod III sau din proiectul de Cod RO să nu
introducă restricții asupra capacității Uniunii de a
stabili, în conformitate cu tratatele și cu dreptul internațional,
condiții corespunzătoare pentru acordarea recunoașterii
organizațiilor care doresc să fie autorizate de statele membre
să efectueze în numele lor activități de control și
certificare a navelor, în vederea realizării obiectivelor Uniunii și,
în special, a îmbunătățirii siguranței maritime și a
protecției mediului.
(21)     Cu excepția domeniilor de
conflict potențial cu legislația Uniunii care au fost descrise mai
sus, cele două proiecte de coduri trebuie considerate, în ansamblu, o
evoluție pozitivă, în măsura în care acestea vor institui
standarde înalte la nivel mondial pentru activitățile statelor de
pavilion și ale organizațiilor recunoscute deopotrivă; din
aceste motive, elaborarea unui Cod RO al OMI a fost preconizată în mod
explicit în considerentul 4 din Regulamentul 391/2009. Prin urmare, este
necesar ca Uniunea să susțină adoptarea celor două coduri
ca instrumentele obligatorii ale OMI.
(22)     Uniunea nu este nici membru al
OMI, nici parte contractantă la convențiile menționate mai sus.
Prin urmare, este necesar ca statele membre să fie autorizate de Consiliu
să își dea consimțământul de a fi legate, în interesul
Uniunii, de modificările aduse convențiilor menționate,
conferindu-se astfel caracter obligatoriu Codului III și Codului RO,
precum și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
1.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de a 28-a Adunări a OMI este de a-și da acordul în ceea
ce privește proiectul de Cod de aplicare a instrumentelor OMI, astfel cum
a fost aprobat de Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI în
cadrul celei de a 91-a sesiuni, cuprins în anexa 16 la documentul MSC 91/22 al
OMI.
2.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de a 28-a Adunări a OMI este de a-și da acordul în
legătură cu următoarele:
(a)
modificările aduse Convenției
internaționale din 1966 privind liniile de încărcare, în scopul de a
conferi caracter obligatoriu Codului de aplicare a instrumentelor OMI, precum
și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion, astfel cum au
fost aprobate de Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI în cadrul
celei de a 91-a sesiuni, cuprinse în anexa 10 la documentul MSC 91/22 al OMI;
(b)
modificările aduse Convenției
internaționale din 1969 privind măsurarea tonajului, în scopul de a
conferi caracter obligatoriu Codului de aplicare a instrumentelor OMI, precum
și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion, astfel cum au
fost aprobate de Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI în cadrul
celei de a 91-a sesiuni, cuprinse în anexa 12 la documentul MSC 91/22 al OMI;
(c)
modificările aduse Regulamentului
internațional din 1972 pentru prevenirea abordajelor pe mare, în scopul de
a conferi caracter obligatoriu Codului de aplicare a instrumentelor OMI, precum
și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion, astfel cum au
fost aprobate de Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI în cadrul
celei de a 91-a sesiuni, cuprinse în anexa 11 la documentul MSC 91/22 al OMI.
Articolul 2
1.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de a 65-a sesiuni a Comitetului pentru protecția mediului
marin al OMI este de a-și da acordul în legătură cu proiectul de
Cod privind organizațiile recunoscute al OMI, astfel cum a fost aprobat de
comitetul respectiv în cadrul celei de a 64-a sesiuni, precum și de
Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI în cadrul celei de a 91-a
sesiuni, cuprins anexa 19 la documentul MSC 91/22 al OMI.
2.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de a 65-a sesiuni a Comitetului pentru protecția mediului
marin al OMI este de a-și da acordul în legătură cu adoptarea
modificărilor aduse Protocolului din 1978 referitor la Convenția
internațională din 1973 pentru prevenirea poluării de către
nave, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului privind
organizațiile recunoscute al OMI, astfel cum au fost aprobate de Comitetul
privind protecția mediului marin al OMI în cadrul celei de a 64-a sesiuni,
cuprinse în anexa 23 la documentul MEPC 64/23 al OMI.
3.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de a 66-a sesiuni a Comitetului pentru protecția mediului
marin al OMI este de a-și da acordul în legătură cu adoptarea
modificărilor aduse Protocoalelor din 1978 și din 1997 referitoare la
Convenția internațională din 1973 pentru prevenirea
poluării de către nave, în scopul de a conferi caracter obligatoriu
Codului de aplicare a instrumentelor OMI, precum și unui sistem asociat de
audit al statelor de pavilion, astfel cum au fost aprobate de Comitetul privind
protecția mediului marin al OMI în cadrul celei de a 64-a sesiuni,
cuprinse în anexa 20 la documentul MEPC 64/23 al OMI.
Articolul 3
1.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de a 92-a sesiuni a Comitetului pentru siguranța
maritimă al OMI este de a-și da acordul în legătură cu
proiectul de Cod privind organizațiile recunoscute al OMI, astfel cum a
fost aprobat de comitetul respectiv în cadrul celei de a 91-a sesiuni și
de Comitetul privind protecția mediului marin al OMI în cadrul celei de a
64-a sesiuni, cuprins anexa 19 la documentul MSC 91/22 al OMI.
2.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de-a 92-a sesiuni a Comitetului pentru siguranța
maritimă al OMI este de a-și da acordul în legătură cu
următoarele:
(a)
modificările aduse Convenției
internaționale din 1974 pentru ocrotirea vieții omenești pe
mare, cu modificările ulterioare (SOLAS 1974), în scopul de a conferi
caracter obligatoriu Codului privind organizațiile recunoscute al OMI,
astfel cum au fost aprobate de Comitetul pentru siguranța maritimă al
OMI în cadrul celei de a 91-a sesiuni, cuprinse în anexa 20 la documentul MSC
91/22 al OMI;
(b)
modificările aduse Protocolului din 1988 la
Convenția internațională din 1966 privind liniile de
încărcare, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului privind
organizațiile recunoscute al OMI, astfel cum au fost aprobate de Comitetul
pentru siguranța maritimă al OMI în cadrul celei de a 91-a sesiuni,
cuprinse în anexa 21 la documentul MSC 91/22 al OMI.
3.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de-a 93-a sesiuni a Comitetului pentru siguranța
maritimă al OMI este de a-și da acordul în legătură cu
următoarele:
(a)
modificările aduse Convenției
internaționale din 1974 pentru ocrotirea vieții omenești pe
mare, cu modificările ulterioare (SOLAS 1974), în scopul de a conferi
caracter obligatoriu Codului de aplicare a instrumentelor OMI, precum și
unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion, astfel cum au fost
aprobate de Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI în cadrul
celei de a 91-a sesiuni, cuprinse în anexa 17 la documentul MSC 91/22 al OMI;
(b)
modificările aduse Protocolului din 1988 la
Convenția internațională din 1966 privind liniile de
încărcare, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului de aplicare
a instrumentelor OMI, precum și unui sistem asociat de audit al statelor
de pavilion, astfel cum au fost aprobate de Comitetul pentru siguranța
maritimă al OMI în cadrul celei de a 91-a sesiuni, cuprinse în anexa 18 la
documentul MSC 91/22 al OMI.
4.           Poziția Uniunii în
cadrul celei de a 92-a și a 93-a sesiuni ale Comitetului pentru
siguranța maritimă al OMI este de a-și da acordul în
legătură cu aprobarea și adoptarea ulterioară a
modificărilor corespunzătoare aduse Convenției din 1978 privind
standardele de pregătire a navigatorilor, brevetare/atestare și
efectuare a serviciului de cart, în scopul de a conferi caracter obligatoriu
Codului privind aplicarea instrumentelor OMI, precum și unui sistem
asociat de audit al statelor de pavilion.
Articolul 4
1.           Poziția Uniunii, astfel
cum este prevăzută la articolele 1 - 3, este exprimată de
statele membre, care sunt membre ale OMI, hotărând în comun în interesul
Uniunii, cu rezerva care figurează în anexa la prezenta decizie.
2.           Modificările formale
și minore aduse poziției Uniunii, astfel cum este prevăzută
la articolele 1 - 3, pot fi convenite fără a fi necesară
modificarea poziției respective.
Articolul 5
Statele membre sunt autorizate să-și
dea consimțământul de a fi legate, în interesul Uniunii și cu
rezerva care figurează în anexa la prezenta decizie, de modificările
menționate la articolul 1 alineatul (2), articolul 2 alineatul (2),
articolul 2 alineatul (3) și articolul 3 alineatul (2) - articolul 3
alineatul (4).
Articolul
6
Prezenta
decizie se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu
                                                                       Președintele
ANEXĂ
Rezervă formulată de [a se
insera denumirea statului membru contractant]
În ceea ce privește [a se insera
numele codului relevant], [a se insera numele statului membru
contractant] dorește să precizeze că niciun element din
codul menționat nu se interpretează astfel încât să
restrângă sau să limiteze în vreun fel îndeplinirea obligațiilor
care îi revin în temeiul legislației UE. În special, [a se insera
numele statului membru contractant] intenționează să
continue să se conformeze legislației relevante a Uniunii privind normele
și standardele comune pentru organizațiile de inspecție și
control al navelor, în special în legătură cu:
-           definiția „certificatelor
statutare” și a „certificatelor de clasă”;
-           domeniul de aplicare al
obligațiilor și criteriilor stabilite pentru organizațiile
recunoscute;
-           sarcinile care revin Comisiei
Europene în legătură cu recunoașterea și evaluarea
organizațiilor recunoscute și, dacă este cazul, impunerea de
măsuri corective sau sancțiuni în ceea ce le privește.
De asemenea, [a se insera numele statului
membru contractant] consideră că [a se insera numele codului
relevant] conține un set de cerințe minime pe care statele pot
să le dezvolte și să le îmbunătățească în
mod adecvat, pentru ameliorarea siguranței maritime și pentru
protecția mediului.
Orice audit al OMI ar trebui să verifice
numai conformitatea cu dispozițiile din convențiile
internaționale pe care [a se insera numele statului membru contractant]
le-a acceptat, inclusiv în conformitate cu condițiile din prezenta
rezervă.
[1]               Comitetul pentru protecția mediului marin al OMI.
[2]               Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI.
[3]               Sau la 12 luni de la atingerea unui număr suficient
de acceptări explicite.
[4]               Sau la 12 luni de la atingerea unui număr suficient
de acceptări explicite.
[5]               Termenul de acceptare ar putea fi prelungit până la
1/7/2015, în vederea armonizării cu modificările concomitente aduse
Convenției SOLAS, Convenției privind liniile de încărcare
și Convenției STCW.
[6]               Data de intrare în vigoare ar putea fi amânată
până la 1/1/2016, în vederea armonizării cu modificările
concomitente aduse Convenției SOLAS, Convenției privind liniile de
încărcare și Convenției STCW.
[7]               JO L 131, 28.5.2009, p. 47.
[8]               JO L 319, 12.12.1994, p. 20.
[9]               JO L 131, 28.5.2009, p. 11.
[10]             Articolul 3 alineatul (1).
[11]             Considerentul 13.
[12]             JO L 131, 28.5.2009, p. 132.
[13]             JO L 323, 3.12.2008, p. 33; astfel cum a fost
modificată ultima dată prin Directiva 2012/35/UE.
[14]             A se vedea secțiunea 1.7.1.4 de mai jos.
[15]             JO L 131, 28.5.2009, p. 47.
[16]             JO L 131, 28.5.2009, p. 11.
[17]             JO L 323, 3.12.2008, p. 33.
[18]             JO L 343, 14.12.2012, p. 78.
[19]             JO L 131, 28.5.2009, p. 132.