                             COMISIA
                             EUROPEANĂ

                                                     Bruxelles, 22.6.2015
                                                     COM(2015) 305 final

                                                     2015/0136 (NLE)

                                         Propunere de

                                 DECIZIE A CONSILIULUI

        privind ratificarea de către statele membre a Protocolului din 2010 la Convenția
      internațională privind răspunderea și despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu
     transportul pe mare al substanțelor periculoase și nocive, precum și aderarea statelor
       membre la acest protocol, în numele Uniunii, în ceea ce privește aspectele legate de
                              cooperarea judiciară în materie civilă

RO                                                                                RO
 ---pagebreak---                                      EXPUNERE DE MOTIVE

     1.     CONTEXTUL PROPUNERII
     1.1.   Introducere
            Răspunderea și despăgubirile pentru daune care decurg din tipuri specifice de
            activități de transport maritim sunt reglementate la nivel internațional printr-o serie
            de convenții ale Organizației Maritime Internaționale (denumită în continuare
            „OMI”), care se bazează pe aceleași principii fundamentale. Aceste principii sunt:
            răspunderea strictă a proprietarului navei, asigurarea obligatorie pentru acoperirea
            daunelor produse terților, un drept al persoanelor care suportă daune de a formula o
            acțiune directă împotriva asigurătorului, limitarea răspunderii și, în cazul petrolului și
            al substanțelor periculoase și nocive (denumite în continuare „HNS”), un fond
            special de compensare din care se plătesc despăgubiri pentru daune atunci când
            acestea depășesc limitele răspunderii proprietarului navei.
            Convenția internațională din 1996 privind răspunderea și despăgubirile pentru
            prejudicii în legătură cu transportul pe mare al substanțelor periculoase și nocive
            (denumită în continuare „Convenția HNS din 1996”) este ultima dintre convențiile
            OMI care abordează răspunderea și care nu a intrat în vigoare deoarece nu a fost încă
            ratificată de state. Aceasta este o parte importantă a regimului internațional de
            răspundere maritimă, în special fiindcă transportul pe mare al HNS, inclusiv al
            gazului natural lichefiat („GNL”) și al gazului petrolier lichefiat („GPL”) constituie
            un comerț în plină expansiune care reprezintă o proporție semnificativă din sectorul
            transportului maritim.
            Protocolul din 2010 (denumit în continuare „Protocolul din 2010”) la Convenția
            HNS din 1996 a inclus modificări necesare pentru tratarea problemelor identificate în
            Convenția HNS din 1996. Protocolul din 2010 și prevederile convenției, astfel cum a
            fost modificată prin protocol, trebuie citite, interpretate și aplicate împreună ca un
            instrument unic, conform articolelor 2 și 18 din protocol. Secretariatul OMI a
            elaborat o versiune consolidată a protocolului, denumită „Convenția HNS din 2010”,
            care a fost aprobată în cadrul OMI în 2011 la cea de-a 98-a reuniune a Comitetului
            juridic al acesteia. Ca instrument unic, consolidat, Convenția HNS din 2010 va
            produce efecte odată cu intrarea în vigoare a Protocolului din 2010.
            Semnarea, ratificarea sau acceptarea de către un stat a Protocolului din 2010 anulează
            orice semnare sau ratificare anterioară de către statul respectiv a Convenției HNS din
            1996, în conformitate cu articolul 20 alineatul (8) din protocol [articolul 45
            alineatul (8) din Convenția HNS din 2010].
            Nici Convenția HNS din 1996, nici Protocolul din 2010 la Convenția HNS nu au
            intrat în vigoare. Până în prezent, nicio parte contractantă nu a aderat la acesta din
            urmă.
            Este important să se sublinieze că acceptul de a-și asuma obligații în temeiul
            Protocolului din 2010 trebuie însoțit de prezentarea unor date privind cantitatea totală
            de încărcătură care face obiectul contribuției, primită pe durata anului calendaristic
            anterior, în conformitate cu articolul 20 alineatul (4) din acesta [articolul 45 alineatul
            (4) din Convenția HNS din 2010]. Această condiție prealabilă este principalul motiv
            pentru care niciun stat nu a ratificat încă convenția.
            În urma adoptării Protocolului din 2010 la Convenția HNS în cadrul OMI, un grup de
            state a elaborat, cu sprijinul secretariatului Fondurilor internaționale pentru

RO                                                 2                                                     RO
 ---pagebreak---              compensarea prejudiciilor cauzate de poluarea cu hidrocarburi (denumite în
             continuare „Fondurile IOPC”), un set de orientări cu privire la raportarea încărcăturii
             HNS care face obiectul contribuției. Aceste orientări au fost aprobate de Comitetul
             juridic al OMI în cadrul celei de-a 100-a sesiuni, la 19 aprilie 20131, soluționându-se
             astfel cea mai mare dificultate practică ce împiedica ratificarea convenției.
             În cadrul celei de-a 101-a sesiuni a Comitetului juridic al OMI, a fost înființat un
             grup de corespondență HNS care să asiste statele la instituirea procedurilor pentru
             implementarea convenției, în special pentru raportarea HNS care fac obiectul
             contribuției, în scopul de a pregăti calea către ratificare. Printre membrii acestui grup
             se numără o serie de state membre ale UE și Comisia Europeană.
     1.2.    Competența UE și consecințe
            În conformitate cu normele referitoare la competența externă a Uniunii astfel cum este
            stabilită la articolul 3 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene
            (TFUE), Protocolul din 2010 și, în viitor, Convenția HNS din 2010 țin de competența
            exclusivă a Uniunii întrucât au incidență asupra normelor comune ale Uniunii și
            modifică domeniul de aplicare al acestora.
            După cum se detaliază în secțiunea 1.4 din prezentul memorandum, încheierea
            Protocolului din 2010 la convenție ar avea consecințe asupra domeniului de aplicare și
            a normelor cuprinse în Directiva 2004/35/CE privind răspunderea pentru mediul
            înconjurător în legătură cu prevenirea și repararea daunelor aduse mediului2. În plus,
            din motivele detaliate în secțiunea 1.5 de mai jos, încheierea Protocolului din 2010 ar
            avea incidență asupra normelor cuprinse în Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 privind
            competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și
            comercială (Regulamentul Bruxelles I reformat)3.
            Această din urmă suprapunere dintre normele convenției, astfel cum a fost modificată,
            și normele stabilite în Uniune cu privire la cooperarea judiciară în materie civilă și
            comercială a constituit și temeiul juridic al Deciziei 2002/971/CE a Consiliului de
            autorizare a statelor membre să ratifice sau să adere, în interesul Comunității
            Europene, la Convenția internațională din 1996 privind răspunderea și despăgubirile
            pentru prejudicii în legătură cu transportul pe mare al substanțelor periculoase și
            nocive (Convenția HNS)4. Cu toate acestea, după cum se precizează în introducere,
            Protocolul din 2010 a modificat Convenția HNS din 1996, iar Convenția HNS din
            2010 este instrumentul consolidat rezultat din această modificare. Efectul Convenției
            HNS din 2010 asupra normelor UE trebuie, prin urmare, evaluat în contextul
            evoluțiilor înregistrate în ordinea juridică a Uniunii din momentul adoptării Deciziei
            2002/971/CE a Consiliului.

     1
            Cea de-a 100-a sesiune a Comitetului juridic (LEG) al OMI, LEG 100/14, Report of the Legal
            Committee on the work of its one hundredth session (Raport al Comitetului juridic privind activitatea
            din cadrul celei de-a 100-a sesiuni), p. 5-6; LEG 100/3, prezentare de către Canada pe tema Monitoring
            the Implementation of the HNS Protocol (Monitorizarea implementării Protocolului HNS), 2010, anexa
            2 Reporting guidelines on the submission of HNS contributing cargo (Orientări referitoare la raportarea
            datelor privind încărcătura HNS care face obiectul contribuției).
     2
            JO L 143, 30.4.2004, p. 56.
     3
            JO L 351, 20.12.2012, p. 1.
     4
            Decizia 2002/971/CE a Consiliului din 18 noiembrie 2002 de autorizare a statelor membre să ratifice
            sau să adere, în interesul Comunității Europene, la Convenția internațională din 1996 privind
            răspunderea și despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu transportul pe mare al substanțelor
            periculoase și nocive (Convenția HNS), JO L 337, 13.12.2002, p. 55.

RO                                                        3                                                           RO
 ---pagebreak---             Competența exclusivă a Uniunii de a încheia Protocolul din 2010 nu poate fi exercitată
            de Uniunea însăși ca entitate juridică separată, în lipsa unei clauze „REIO”
            (organizație de integrare economică regională) din textul convenției sau din protocol.
            Acest lucru face ca statele membre să fie supuse obligației de a încheia acest acord
            internațional în numele Uniunii. Întrucât Protocolul din 2010 privește aspecte ce țin de
            competența exclusivă a UE, statele membre nu pot decide în mod autonom cu privire
            la semnarea și ratificarea acestui protocol. Ele pot face acest lucru, în numele Uniunii,
            numai după ce primesc autorizarea Consiliului și aprobarea din partea Parlamentului la
            o propunere a Comisiei, în conformitate cu articolul 218 alineatul (6) litera (a) din
            TFUE.
     1.3.    Detalii ale convenției
            Protocolul din 2010, și, în consecință, Convenția HNS din 2010 consolidată vor intra
            în vigoare la 18 luni de la data ratificării lor de către cel puțin 12 state, dintre care
            patru trebuie să aibă minimum două milioane de unități de tonaj brut fiecare, și a
            prezentării datelor pertinente privind încărcătura care face obiectul contribuției către
            Secretarul General al OMI după caz, indicându-se minimum 40 de milioane de tone de
            încărcătură care face obiectul contribuției către contul general al HNS primită în total
            în statele respective pe durata anului calendaristic precedent. Condițiile pentru intrarea
            în vigoare au fost aceleași în cazul Convenției HNS din 1996.
            Principalele modificări aduse Convenției HNS din 1996 prin Convenția HNS din 2010
            sunt:
             (a)   excluderea HNS în formă ambalată din definiția încărcăturii care face obiectul
                   contribuției la fondul HNS, în timp ce daunele provocate de HNS în formă
                   ambalată rămân acoperite prin sistemul de despăgubiri pe două niveluri stabilit
                   în convenție [articolul 1 alineatul (10) din Convenția HNS din 2010];
             (b)   creșterea limitelor răspunderii proprietarului navei pentru navele care
                   transportă HNS în formă ambalată în scopul de a ține mai bine seama de
                   excluderea HNS în formă ambalată ca încărcătură care face obiectul
                   contribuției la fondul HNS [articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Convenția
                   HNS din 2010];
             (c)   partea care primește fizic GPL-ul devine partea responsabilă cu plata
                   contribuțiilor corespunzătoare la fondul HNS, cu excepția cazului în care există
                   un acord diferit între deținătorul titlului de proprietate și partea care primește
                   încărcătura [articolul 19 alineatul (1bis) din Convenția HNS din 2010];
             (d)   condiționarea plății despăgubirilor din fondul HNS, în cazul unui incident
                   acoperit, de îndeplinirea de către stat a obligației sale de a prezenta rapoarte cu
                   privire la încărcăturile care fac obiectul contribuției pentru toți anii dinaintea
                   incidentului [articolul 21bis alineatul (2) din Convenția HNS din 2010].
            Aceste modificări elimină principalele obstacole care au blocat procesul de ratificare a
            Convenției HNS din 1996.
            Domeniu de aplicare: Convenția HNS din 2010 se aplică cererilor de despăgubire
            care rezultă din transportarea HNS pe mare, cu excepția cererilor care decurg dintr-un
            contract pentru transportarea de mărfuri sau pasageri. Daunele acoperite de convenție
            includ orice fel de daune aduse teritoriului – inclusiv mării teritoriale – al unui stat
            care este parte la convenție, daune aduse mediului și produse în zona economică
            exclusivă a unui stat care este parte la convenție, orice fel de daune – altele decât
            daunele aduse mediului – provocate în afara teritoriului și a mării teritoriale a unui stat

RO                                                  4                                                     RO
 ---pagebreak---      care este parte la convenție de o navă înmatriculată într-un stat care este parte la
     convenție, precum și orice fel de măsuri de prevenire luate în scopul de a reduce la
     minimum tipurile de daune mai sus-menționate. Navele de război sau alte nave aflate
     în proprietatea statului sau operate de stat, folosite în scopuri necomerciale, sunt
     excluse din domeniul de aplicare al convenției, cu excepția cazului în care statul
     respectiv decide altfel. În plus, un stat poate exclude din domeniul de aplicare al
     acestei convenții nave sub 200 de tone brute, care transportă HNS numai în formă
     ambalată, pe perioada în care acestea efectuează călătorii între porturi sau instalații ale
     statului respectiv. Cea din urmă exceptare se poate aplica și între două state învecinate
     dacă există un acord explicit al acestora. Astfel de exceptări ce privesc unul sau două
     state învecinate trebuie notificate OMI, după caz.
     Principalele aspecte ce țin de răspundere și despăgubiri: Convenția HNS din 2010
     stabilește răspunderea strictă a proprietarului navei care transportă HNS pentru orice
     fel de daune care rezultă dintr-un incident legat de transportarea HNS pe mare la
     bordul respectivei nave. Există un număr limitat de excepții de la răspunderea strictă a
     proprietarului navei, iar în cazul acestora sarcina probei îi revine proprietarului navei.
     În temeiul convenției, răspunderea strictă este însoțită de obligația proprietarului navei
     de a încheia o asigurare sau o altă garanție financiară pentru a-și acoperi răspunderea
     pentru daune, în temeiul convenției. Statele care sunt parte la convenție trebuie să
     ateste prezența unei astfel de asigurări sau garanții financiare, în conformitate cu
     convenția.
     Pentru ca răspunderea strictă și cerințele privind asigurarea obligatorie să fie sprijinite
     de sectorul în cauză, convenția prevede și un drept de limitare a răspunderii
     proprietarului navei la 100 de milioane de unități de cont pentru HNS transportate în
     vrac și, respectiv, la 115 milioane de unități de cont pentru HNS în formă ambalată. În
     plus, după cum se întâmplă cu toate convențiile privind răspunderea maritimă, există o
     clauză care interzice înaintarea de acțiuni împotriva proprietarului navei pentru daune
     care fac obiectul Convenției HNS din 2010 „în alt mod decât în conformitate cu
     această convenție”.
     Cea mai mare contribuție a convenției la regimul internațional care acoperă
     răspunderea și despăgubirile pentru accidente produse de activități de transport
     maritim și, în special, de comerțul cu HNS pe mare este crearea unui fond specializat
     de compensare. Scopul fondului HNS este acela de a plăti despăgubiri oricărei
     persoane care suportă daune legate de transportarea HNS pe mare în măsura în care
     persoana respectivă nu a putut obține despăgubiri integrale și adecvate pentru daune
     de la proprietarul navei și de la asigurătorul acestuia. Această din urmă imposibilitate
     de a obține despăgubiri se poate datora diferitor circumstanțe, și anume lipsei
     răspunderii din partea proprietarului navei, incapacității financiare a proprietarului
     navei și a asigurătorului acestuia de a satisface integral cererile sau daunele depășesc
     limitele răspunderii proprietarului navei.
     Suma totală a despăgubirilor disponibilă în temeiul acestui sistem pe două niveluri
     este de 250 de milioane de unități de cont (aproximativ 310 milioane de euro la ratele
     de schimb monetar actuale). Pentru ca această sumă să fie disponibilă, se instituie, în
     temeiul Convenției HNS din 2010, un sistem elaborat de contribuții plătite către
     fondul HNS de persoane care primesc HNS în fiecare stat care este parte la convenție.
     Statele care sunt parte la convenție sunt, la rândul lor, responsabile de corectitudinea,
     promptitudinea și regularitatea raportării încărcăturii care face obiectul contribuției la

RO                                           5                                                     RO
 ---pagebreak---             fondul HNS; un stat poate însă decide, de asemenea, să plătească el însuși contribuțiile
            datorate fondului în locul entității care primește HNS.
            Cereri și acțiuni în cadrul instanțelor unui stat care este parte la convenție:
            Convenția HNS din 2010 conține norme privind competența judiciară a instanțelor
            statelor care sunt parte la convenție asupra cererilor formulate de persoane care suferă
            daune ce fac obiectul convenției împotriva proprietarului navei sau a asigurătorului
            acestuia ori împotriva fondului HNS. Convenția acoperă, de asemenea, recunoașterea
            și executarea hotărârilor de către instanțe din statele care sunt parte la convenție. Prin
            aceste elemente, menținute neschimbate din Convenția HNS din 1996, se urmărește să
            se asigure că victimele accidentelor care fac obiectul convenției pot beneficia de
            norme procedurale clare și de securitate juridică pentru a conferi mai multă eficacitate
            cererilor lor.
     1.4.    Implicații pentru Directiva 2004/35/CE
            Începând din 2004, Directiva 2004/35/CE este actul legislativ aplicabil în UE cu
            privire la răspunderea operatorilor care exercită activități profesionale, inclusiv
            transportul maritim, în ceea ce privește prevenirea și remedierea daunelor aduse
            mediului pe teritoriul și în apele aflate sub jurisdicția statelor membre.
            Atât Convenția HNS din 1996, cât și Convenția HNS din 2010 se suprapun ca
            domeniu de aplicare cu directiva, în ceea ce privește (i) daunele aduse mediului pe
            teritoriul, inclusiv marea teritorială, al unui stat care este parte la convenție [articolul 3
            litera (a) din Convenția HNS din 2010], (ii) daunele produse prin contaminarea
            mediului în zona economică exclusivă sau într-o zonă echivalentă (până la 200 de mile
            marine de la liniile de bază) a unui stat care este parte la convenție [articolul 3 litera
            (b) din Convenția HNS din 2010] și (iii) „măsurile de prevenire, în cazurile în care
            sunt luate astfel de măsuri, pentru prevenirea sau reducerea la minimum a unor astfel
            de daune” [articolul 3 litera (d) din Convenția HNS din 2010]. Dispozițiile
            corespunzătoare din directivă sunt articolul 2 alineatul (1) privind definiția „daunei
            aduse mediului” și articolul 2 alineatul (10) privind definiția „măsurilor de prevenire”
            a acesteia, coroborate cu articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2008/56/CE de
            instituire a unui cadru de acțiune comunitară în domeniul politicii privind mediul
            marin (Directiva-cadru „Strategia pentru mediul marin”)5 și cu articolul 1 alineatul (1)
            din Directiva 79/409/CEE (Directiva „Păsări”)6, precum și cu articolul 2 alineatul (1)
            din Directiva 92/43/CEE (Directiva „Habitate”)7, astfel cum se menționează în
            „Orientările privind instituirea rețelei Natura 2000 în mediul marin. Aplicarea
            Directivelor «Habitate» şi «Păsări»” ale Comisiei”8. Definiția „daunei aduse mediului”
            din convenție și cea din Directiva 2004/35/CE, deși se suprapun în mare parte, nu sunt
            identice. Cu toate acestea, în practică, este de așteptat ca convenția să urmărească
            standarde la fel de ridicate în ceea ce privește remedierea daunelor aduse mediului ca
            și directiva.
            Din cauza suprapunerii domeniului de aplicare al Directivei 2004/35/CE și a celui al
            Convenției HNS din 2010, este evident că încheierea Protocolului din 2010, care
            modifică Convenția HNS din 1996 și are ca rezultat un text legislativ nou (și anume
            Convenția HNS din 2010), are incidență asupra normelor existente ale Uniunii.

     5
            JO L 164, 25.6.2008, p. 19.
     6
            Directiva 79/409/CEE a Consiliului privind conservarea păsărilor sălbatice, JO L 103, 25.4.1979, p. 1.
     7
            Directiva 92/43/CEE a Consiliului privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și
            floră sălbatică, JO L 206, 22.7.1992, p. 7.
     8
            http://ec.europa.eu/environment/nature/natura2000/marine/docs/marine_guidelines.pdf

RO                                                       6                                                           RO
 ---pagebreak---             Mai concret, Directiva 2004/35/CE se referă în mod explicit la Convenția HNS din
            1996, excluzând orice fel de daune care decurg dintr-un incident ce face obiectul
            convenției respective, precum și orice modificare viitoare a acesteia din domeniul de
            aplicare al directivei, cu condiția ca în statul membru în cauză să fie în vigoare
            convenția [articolul 4 alineatul (2) și anexa IV din Directiva 2004/35/CE]. Scopul este
            de a permite regimurilor internaționale specializate care acoperă răspunderea civilă ce
            decurge din activități profesionale specifice să prevaleze asupra directivei, întrucât
            acestea au fost considerate mai eficace în acordarea unor despăgubiri prompte și
            corespunzătoare pentru daune aduse mediului și mai potrivite naturii acestor activități
            profesionale. Protocolul din 2010, fiind o modificare a Convenției HNS din 1996, face
            obiectul respectivei excluderi din domeniul de aplicare al Directivei 2004/35/CE; este
            astfel clar că ratificarea convenției sau aderarea la aceasta va avea incidență asupra
            domeniului de aplicare al normelor existente ale UE.
            Pe lângă suprapunerea semnificativă dintre normele convenției și cele ale directivei,
            există și un conflict foarte important care definește efectul dispozițiilor convenției
            asupra normelor Uniunii. Articolul 7 alineatul (4) din Convenția HNS (comun textului
            din 1996 și celui din 2010 ale convenției) împiedică formularea oricăror cereri de
            despăgubire împotriva proprietarului navei în orice alt mod – sau în cadrul oricărui alt
            for – decât cel prevăzut în convenție. Aceasta înseamnă că directiva nu se poate aplica
            în plus față de convenție atunci când este vorba despre răspunderea proprietarului
            navei pentru daune produse de HNS; prin urmare, domeniul de aplicare al directivei
            este limitat de convenție, lucru care trebuie luat în considerare în scopul încheierii
            Protocolului din 2010 de către statele membre.
     1.5.    Implicații pentru Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 [reformare a Regulamentului
             (CE) nr. 44/2001 – „Bruxelles I”]
            Capitolul IV din Convenția HNS din 2010 stabilește regulamentul de procedură
            aplicabil cererilor și acțiunilor înaintate, în temeiul convenției, în instanțe ale statelor
            care sunt parte la convenție. În special, articolele 38, 39 și 40 din convenție stabilesc
            normele privind competența judiciară a instanțelor, recunoașterea și executarea
            hotărârilor. Aceste articole sunt identice cu articolele 38, 39 și 40 din Convenția HNS
            din 1996, care au reprezentat temeiul juridic al competenței exclusive a Comunității ce
            a justificat Decizia 2002/971/CE a Consiliului.
            Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 stabilește norme privind competența judiciară,
            recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială între statele
            membre ale UE, iar prevederile sus-menționate ale convenției – dacă aceasta intră în
            vigoare – ar avea incidență asupra normelor acestui regulament. Propunerea de
            Decizie a Consiliului de autorizare a statelor membre să ratifice, în interesul
            Comunității Europene, Convenția internațională din 1996 privind răspunderea și
            despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu transportul pe mare al substanțelor
            periculoase și nocive („Convenția HNS”), COM (2001) 674 final9, conține o
            prezentare detaliată și explicații cu privire la suprapunerea dintre capitolul IV din
            convenție și Regulamentul Bruxelles I [Regulamentul (CE) nr. 44/200110].
            Pe lângă cele menționate mai sus, articolele 37, 41 și 42 din capitolul IV al Convenției
            HNS din 2010 au caracter auxiliar și, în această calitate, nu pot fi de sine stătătoare și
            nici nu pot fi aplicate separat de alte prevederi ale convenției. În consecință,
            competența exclusivă a Uniunii acoperă capitolul IV din convenție în ansamblu.
     9
            JO C 51E, 26.2.2002, p. 370.
     10
            JO L 12, 16.1.2001, p. 1.

RO                                                   7                                                     RO
 ---pagebreak---             Poziția specială a Danemarcei cu privire la capitolul IV din convenție trebuie abordată
            separat, în conformitate cu Protocolul (nr. 22)11 privind poziția Danemarcei, anexat
            tratatelor. Danemarca este scutită de aplicarea titlului V din partea a treia din TFUE și,
            în consecință, nu ia parte la adoptarea Deciziei propuse a Consiliului privind
            ratificarea de către statele membre a Protocolului din 2010 la Convenția internațională
            privind răspunderea și despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu transportul pe
            mare al substanțelor periculoase și nocive, precum și aderarea statelor membre la acest
            protocol, în numele Uniunii, în ceea ce privește aspectele legate de cooperarea
            judiciară în materie civilă.
     1.6.    Concluzii
            Adoptarea și intrarea în vigoare a normelor internaționale privind răspunderea pentru
            daune necontractuale ce decurg din transportarea HNS pe mare sunt esențiale având în
            vedere proporția semnificativă pe care o reprezintă mărfurile HNS din transportul
            maritim de mărfuri în întreaga lume.
            Pe baza experienței dobândite în aplicarea de regimuri internaționale similare ce
            reglementează răspunderea pentru daune rezultând din alte activități de transport pe
            mare, precum transportarea petrolului în tancuri petroliere, OMI a adoptat acest acord
            internațional, astfel cum a fost modificat prin Protocolul HNS din 2010, pentru a
            completa sistemul de convenții privind răspunderea maritimă, împreună cu un
            instrument specializat care creează totodată un nou fond de compensare destinat
            prejudiciilor produse de HNS.
            În temeiul Deciziei 2002/971/CE a Consiliului, statele membre au fost autorizate să
            procedeze la ratificarea Convenției HNS din 1996. Protocolul din 2010, care a
            modificat convenția, trebuie să facă, de asemenea, obiectul unei noi decizii a
            Consiliului, în conformitate cu tratatele și ținând seama de evoluțiile dreptului Uniunii
            din 2002 până în prezent. Protocolul din 2010 duce la constituirea unui nou acord
            internațional [a se vedea, în special, articolul 45 alineatul (8) din textul consolidat al
            Convenției HNS din 2010]. În consecință, prin ratificarea Protocolului din 2010 sau
            aderarea la acesta, Uniunea autorizează statele sale membre să aplice Convenția HNS
            din 2010 nu numai în legătură cu aspectele care fac obiectul protocolului, ci și în
            legătură cu toate celelalte aspecte vizate de textul modificat al Convenției HNS din
            2010.
            Având în vedere cele menționate mai sus, Comisia propune adoptarea a două decizii
            separate ale Consiliului privind ratificarea Protocolului din 2010 de către statele
            membre și aderarea la acesta, în numele Uniunii, pentru a se asigura că obiectivele
            tratatelor, astfel cum sunt înscrise în Directiva 2004/35/CE și în Regulamentul (UE)
            nr. 1215/2012, sunt realizate, iar dispozițiile Protocolului nr. 22 sunt respectate. În
            legătură cu regulamentul sus-menționat și în special în ceea ce privește normele
            privind recunoașterea și executarea hotărârilor pronunțate de o instanță dintr-un stat
            membru, se solicită statelor membre să emită declarația corespunzătoare, astfel cum
            figurează aceasta în anexa la Decizia propusă a Consiliului, atunci când ratifică
            Protocolul din 2010 sau aderă la acesta, asigurând în acest fel continuarea aplicării
            normelor privind recunoașterea și executarea hotărârilor, prevăzute de Regulamentul
            (UE) nr. 1215/2012 atunci când este vorba despre recunoașterea și executarea
            hotărârilor pronunțate de o instanță dintr-un stat membru într-un alt stat membru.
            Declarația ar trebui să se refere, de asemenea, la alte norme ale Uniunii pertinente în
            materie, în special la Convenția de la Lugano privind competența judiciară,
     11
            JO C 326, 26.10.2002, p. 299.

RO                                                  8                                                    RO
 ---pagebreak---           recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială din 30 octombrie
          200712.

     2.    REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE
           EVALUĂRII IMPACTULUI
          Nu este necesară nicio evaluare oficială a impactului în acest stadiu al procedurii în
          care domeniul de aplicare al acțiunii UE este deja limitat prin negocieri pe marginea
          instrumentului internațional în curs de încheiere.
          Au fost însă analizate și luate în considerare mai multe opțiuni:
           (1)    Statu quo
          În prezent, deoarece Convenția HNS nu a intrat în vigoare, Directiva 2004/35/CE se
          aplică răspunderii pentru daune aduse mediului ce rezultă din orice accident produs de
          o navă care transportă HNS pe mare în UE. Aceasta înseamnă că se aplică definiția
          daunelor aduse mediului stabilită în directivă, combinată cu dreptul proprietarului
          navei de a-și limita răspunderea în conformitate cu Convenția internațională din 1976
          privind limitarea răspunderii pentru creanțe maritime, astfel cum a fost modificată
          (denumită în continuare „LLMC”), conform articolului 4 alineatul (3) din directivă.
          Există doar puține excepții de la dreptul proprietarului navei de a-și limita răspunderea
          până la limitele generale fixate în LLMC, și anume intenția de a provoca astfel de
          daune sau imprudența. Limitele răspunderii prevăzute de LLMC sunt mai reduse decât
          cele stabilite la articolul 9 din Convenția HNS din 2010. În lipsa unui fond de
          compensare precum cel înființat în temeiul capitolului III din Convenția HNS din
          2010, nu există actualmente nicio dispoziție din directivă care să prevadă acordarea de
          despăgubiri victimelor poluării cu HNS pe mare (de exemplu, pescari, comunități
          locale), în plus față de limitele răspunderii proprietarului navei. De asemenea, cadrul
          juridic existent nu include nicio cerință privind o asigurare obligatorie, în timp ce
          articolul 12 din Convenția HNS din 2010 stabilește în mod special această obligație
          pentru proprietarii de nave, combinată cu un drept al reclamanților de a înainta acțiuni
          directe împotriva asigurătorului [articolul 12 alineatul (8)]. În fine, în Directiva
          2004/35/CE, colegiuitorii UE au ales să prevadă o exceptare în favoarea regimului
          internațional privind răspunderea pentru activități de transport maritim pentru toate
          convențiile relevante, inclusiv Convenția HNS, și să excludă din domeniul de aplicare
          al directivei incidentele care intră în domeniul de aplicare al convențiilor
          internaționale. Dacă nu se iau niciun fel de măsuri la nivelul UE prin care să se
          permită statelor membre să ratifice Protocolul HNS din 2010 sau să adere la acesta
          pentru ca cea mai recentă convenție a OMI privind răspunderea să intre în vigoare, va
          apărea o discrepanță în regimul internațional – și în cel al UE – privind răspunderea
          pentru activități de transport maritime în detrimentul securității și omogenității juridice
          a normelor aplicabile, printre altele, daunelor aduse mediului care rezultă din
          transportarea HNS pe mare.
           (2)    Alinierea Convenției HNS la acquis-ul Uniunii
          Directiva 2004/35/CE nu se suprapune integral cu Convenția HNS din 2010 în ceea ce
          privește definiția daunelor aduse mediului. Mai concret, definiția din directivă este mai
          cuprinzătoare și include mai multe tipuri de reparații, inclusiv refacerea primară a
          resurselor naturale care au suferit daune ale stării inițiale, mergând, dacă este necesar,
          până la luarea de măsuri complementare și compensatorii dacă resursele nu pot fi

     12
          JO L 339, 21.12.2007, p. 3.

RO                                                9                                                     RO
 ---pagebreak---      readuse în starea lor inițială, respectiv despăgubiri pentru pierderi intermediare de
     resurse (astfel de măsuri nu constau niciodată în compensații financiare, ci întotdeauna
     în măsuri de îmbunătățire a resurselor naturale în cadrul sitului prejudiciat sau al unui
     sit din apropiere). În consecință, s-ar putea pleda în favoarea posibilității de a aduce o
     modificare convenției pentru a o alinia la dispozițiile directivei.
     Cu toate acestea, este foarte puțin probabil să se obțină sprijin suficient în rândul
     statelor care sunt parte la OMI, în special având în vedere dificultățile care au trebuit
     soluționate înainte să se ajungă la un acord cu privire la actuala versiune a convenției.
     Totodată, definiția daunelor produse de poluare din textul convenției a fost formulată
     cu atenție în conformitate cu alte regimuri existente referitoare la răspunderea pentru
     accidente produse pe mare rezultate din diferite tipuri de activități de transport maritim
     (de exemplu, Convenția internațională privind răspunderea civilă pentru pagubele
     produse prin poluare cu hidrocarburi, 1992, Convenţia internaţională din 2001 privind
     răspunderea civilă pentru prejudicii provocate de poluarea cu hidrocarburi utilizate
     pentru propulsia navei). Modificarea definiției respective din Convenția HNS din 2010
     ar perturba grav echilibrul dintre diferitele sectoare ale transportului maritim și ar
     întâmpina o rezistență la scară largă în cadrul OMI.
      (3)   Introducerea unei „clauze de deconectare” în Convenția HNS și modificarea în
            consecință a Directivei 2004/35/CE
     S-ar putea eventual analiza și posibilitatea de a se modifica convenția pentru a se
     introduce o clauză de „deconectare” în scopul de a se asigura că, atunci când statele
     membre devin parte la convenție, normele dreptului Uniunii vor continua să
     reglementeze relația specială dintre UE și statele sale membre. În legătură cu țările
     terțe, obligațiile în temeiul convenției ar rămâne neschimbate.
     Prin acceptarea unei astfel de „clauze de deconectare”, toate părțile la convenție
     (inclusiv statele care nu sunt membre ale UE) ar fi de acord ca UE și statele sale
     membre să aplice dreptul UE în relațiile dintre ele în măsura în care acesta
     reglementează și obiectul convenției. Acestei opțiuni i se aplică însă același
     raționament de mai sus, și anume că nu este o opțiune realistă ca statele membre să o
     poată susține, în numele Uniunii, în cadrul OMI.
     În plus, această clauză ar impune modificarea Directivei 2004/35/CE pentru a se
     elimina excluderea din domeniul de aplicare al directivei aplicabilă daunelor rezultate
     din incidente ce intră în domeniul de aplicare al Convenției HNS. Directiva pune însă
     pe același plan toate convențiile privind răspunderea maritimă enumerate în anexa IV
     la aceasta. Astfel, introducerea unui regim diferit pentru una dintre convenții ar
     contraveni spiritului însuși al directivei, în special dat fiind că toate convențiile OMI
     privind răspunderea au fost concepute pe baza acelorași principii în scopul de a se
     institui un cadru privind răspunderea strictă a proprietarului navei, combinată cu
     asigurarea obligatorie și cu disponibilitatea unor fonduri suficiente pentru acordarea de
     despăgubiri pentru daunele produse de poluarea rezultată dintr-un incident legat de
     activități de transport maritim.
      (4)   Ratificarea Protocolului HNS din 2010
     Încheierea Protocolului din 2010 la Convenția HNS va asigura aplicarea uniformă a
     normelor privind răspunderea și despăgubirile legate de accidente produse de nave
     care transportă HNS pe mare pe teritoriul UE. În plus, se va asigura disponibilitatea
     unor fonduri suficiente pentru acordarea de despăgubiri victimelor unor astfel de
     accidente. Recurgerea la un regim internațional mai degrabă decât folosirea unor

RO                                          10                                                    RO
 ---pagebreak---           soluții regionale pentru aceste scopuri este mai adecvată naturii transportului maritim
          ca activitate comercială mondială și impactului transfrontalier potențial al unor astfel
          de accidente.
          S-a ajuns, prin urmare, la concluzia că prezentul proiect de decizie de autorizare a
          statelor membre să ratifice Protocolul HNS din 2010, acceptând astfel să își asume
          obligații în temeiul textului consolidat al Convenției HNS din 2010, reprezintă cea mai
          bună cale de urmat.

     3.    ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII
          După cum s-a menționat deja în introducere, semnarea, ratificarea sau acceptarea de
          către state a Protocolului din 2010 anulează orice semnare sau ratificare anterioară de
          către statul respectiv a Convenției HNS din 1996. Statele care ratifică protocolul își
          exprimă acceptul de a-și asuma obligații în temeiul textului consolidat al Convenției
          HNS din 2010, ca instrument unic, consolidat pentru convenție, care va produce efecte
          odată cu intrarea în vigoare a Protocolului din 2010.
          Prin urmare, deciziile propuse ale Consiliului vor autoriza statele membre ca, în
          numele Uniunii, să ratifice Protocolul HNS din 2010 sau să adere la acesta și, în
          consecință, să își asume obligații în temeiul normelor Convenției HNS din 2010.
          Deciziile propuse ale Consiliului se bazează pe articolul 218 alineatul (6) din TFUE
          coroborat, pe de o parte, cu articolul 81 din TFUE, care furnizează temeiul juridic
          principal pentru legislația UE privind cooperarea judiciară în materie civilă, aplicabilă
          regulamentului de procedură care trebuie urmat pentru cererile și acțiunile în temeiul
          capitolului IV din Convenția HNS din 2010 și, pe de altă parte, cu articolul 192 din
          TFUE, care furnizează temeiul juridic principal pentru legislația UE în materie de
          protecția mediului.
          Convenția HNS din 2010 urmărește obiective care sunt legate în mod indisociabil, fără
          ca vreunul dintre acestea să fie secundar și indirect în raport cu altul. O decizie unică
          nu poate fi adoptată pe un dublu temei juridic dacă procedurile prevăzute de fiecare
          dintre cele două temeiuri juridice sunt incompatibile între ele13. Aceasta este situația în
          cazul de față, având în vedere faptul că aspectele legate de cooperarea judiciară în
          materie civilă nu sunt obligatorii pentru Danemarca, ceea ce duce la drepturi de vot
          diferite în Consiliu. Prin urmare, sunt necesare două decizii separate ale Consiliului.
          Cele două decizii sunt structurate în mod asemănător. Prin articolul 1 al acestora,
          statele membre sunt autorizate ca, în numele Uniunii, să ratifice Protocolul din 2010 la
          Convenția HNS sau să adere la acesta, dat fiind că este imposibil ca UE să devină
          parte la această convenție.
          La articolul 2, care este comun, se solicită statelor membre să fie de acord să își asume
          obligații în temeiul Protocolului din 2010 în termen de doi ani de la intrarea în vigoare
          a prezentei decizii. Aderarea rapidă la Protocolul din 2010 de către toate statele
          membre ale UE va permite să se atingă pragul pentru intrarea în vigoare atât în ceea ce
          privește numărul de state membre ale OMI, cât și flota totală necesară (12 state, dintre
          care patru să dețină fiecare minimum două milioane de unități de tonaj brut). Un
          aspect și mai important este acela că, dacă ratificarea are loc într-un termen specificat,
          se va evita obținerea vreunui avantaj competitiv de către statele membre care aderă cu
          întârziere la Protocolul din 2010 și, prin urmare, la Convenția HNS din 2010, fapt ce

     13
          A se vedea recenta Hotărâre a CJE din 11 iunie 2014, Cauza C-377/12, punctul 34.

RO                                                    11                                                RO
 ---pagebreak---           ar afecta disponibilitatea unor căi de atac egale pentru părțile care suportă daune în
          urma unor incidente produse de HNS pe mare. Schimbul de informații și bune practici
          va fi deosebit de benefic procesului de ratificare sau aderare, în special în ceea ce
          privește raportarea încărcăturii care face obiectul contribuției în temeiul convenției.
          Articolul 3 din Decizia propusă a Consiliului care exclude aspectele legate de
          cooperarea judiciară în materie civilă solicită statelor membre să facă trimitere, în
          scris, la ambele decizii ale Consiliului atunci când își depun instrumentul de ratificare
          a Protocolului din 2010 sau de aderare la acesta.
          Articolul 3 din Decizia propusă a Consiliului privind aspectele legate de cooperarea
          judiciară în materie civilă vizează declarația pe care au obligația să o facă statele
          membre atunci când sunt de acord să își asume obligații în temeiul Protocolului din
          2010 în ceea ce privește recunoașterea și executarea hotărârilor, dată fiind competența
          exclusivă a Uniunii în aceste chestiuni. Declarația este similară declarației incluse la
          articolul 2 din Decizia 2002/971/CE a Consiliului.
          Articolul 4, comun, stabilește data de intrare în vigoare a deciziilor propuse ale
          Consiliului.
          La articolul 5, comun, se specifică în mod clar că, întrucât scopul deciziilor este de a
          autoriza statele membre să își asume obligații în temeiul Protocolului din 2010 în
          numele Uniunii, deciziile se adresează acestora, în conformitate cu tratatele.

     4.    IMPLICAȚIILE BUGETARE
          Nu există.

RO                                               12                                                   RO
 ---pagebreak---                                                                   2015/0136 (NLE)

                                                    Propunere de

                                          DECIZIE A CONSILIULUI

             privind ratificarea de către statele membre a Protocolului din 2010 la Convenția
           internațională privind răspunderea și despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu
          transportul pe mare al substanțelor periculoase și nocive, precum și aderarea statelor
            membre la acest protocol, în numele Uniunii, în ceea ce privește aspectele legate de
                                   cooperarea judiciară în materie civilă

     CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
     având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene („TFUE”), în special articolul
     81 coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a) punctul (v),
     având în vedere propunerea Comisiei Europene,
     având în vedere aprobarea Parlamentului European14, întrucât:
     (1)       Convenția internațională din 1996 privind răspunderea și despăgubirile pentru
               prejudicii în legătură cu transportul pe mare al substanțelor periculoase și nocive
               (denumită în continuare „Convenția HNS din 1996”) a urmărit să asigure despăgubiri
               corespunzătoare, prompte și eficace persoanelor care suferă daune cauzate de deversări
               ale unor substanțe periculoase și nocive în timpul transportului acestor substanțe pe
               mare. Convenția HNS din 1996 a acoperit o lacună importantă din reglementarea
               internațională în materie de răspundere pentru poluarea marină.
     (2)       În 2002, Consiliul a adoptat Decizia 2002/971/CE a Consiliului15 de autorizare a
               statelor membre să ratifice sau să adere, în interesul Comunității Europene, la
               Convenția internațională din 1996. Decizia 2002/971/CE a obligat statele membre să
               ia măsurile necesare pentru a ratifica Convenția HNS din 1996 sau a adera la aceasta
               înainte de 30 iunie 2006. Ulterior, patru state membre au ratificat convenția respectivă.
               Convenția HNS din 1996 nu a intrat niciodată în vigoare.
     (3)       Convenția HNS din 1996 a fost modificată prin Protocolul din 2010. În temeiul
               articolului 2 și al articolului 18 alineatul (1) din Protocolul din 2010, Protocolul din
               2010 și Convenția HNS din 1996 trebuie citite, interpretate și aplicate împreună ca un
               singur și unic instrument, între părțile la Protocolul din 2010.
     (4)       Secretariatul Organizației Maritime Internaționale („OMI”) a pregătit un text
               consolidat al Protocolului din 2010 și al Convenției HNS din 1996, text aprobat de
               Comitetul juridic al OMI în cadrul celei de-a 98-a reuniuni a sa (denumit în continuare
               „Convenția HNS din 2010”). Convenția HNS din 2010 nu este un instrument deschis

     14
               JO C 326, 26.10.2012, p. 47.
     15
               Decizia 2002/971/CE a Consiliului din 18 noiembrie 2002 de autorizare a statelor membre să ratifice
               sau să adere, în interesul Comunității Europene, la Convenția internațională din 1996 privind
               răspunderea și despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu transportul pe mare al substanțelor
               periculoase și nocive (Convenția HNS), (JO L 337, 13.12.2002, p. 55).

RO                                                        13                                                         RO
 ---pagebreak---             spre semnare și ratificare. Convenția HNS din 2010 va produce efecte odată cu
            intrarea în vigoare a Protocolului din 2010 în statele membre.
     (5)    Exprimarea, de către un stat, a acordului de a-și asuma obligații în temeiul
            Protocolului din 2010 anulează orice exprimare anterioară a acordului de către statul
            respectiv de a-și asuma obligații în temeiul Convenției HNS din 1996, în conformitate
            cu articolul 20 alineatul (8) din protocol [articolul 45 alineatul (8) din Convenția HNS
            din 2010]. În consecință, statele care sunt părți contractante la Convenția HNS din
            1996 vor înceta să mai dețină această calitate în momentul în care își exprimă acordul
            de a-și asuma obligații în temeiul Protocolului din 2010, în conformitate cu
            articolul 20 din protocolul respectiv, în special cu alineatele (2), (3) și (4) de la
            articolul menționat.
     (6)    Convenția HNS din 2010, astfel cum a fost și cazul precursoarei sale, este deosebit de
            importantă pentru interesele Uniunii și ale statelor sale membre, deoarece prevede o
            protecție mai bună a mediului și a victimelor poluării produse de HNS pe mare în
            temeiul normelor internaționale privind răspunderea pentru poluarea marină, în
            concordanță cu Convenția Națiunilor Unite asupra dreptului mării din 1982.
     (7)    Pentru ca statele să devină părți contractante la Protocolul din 2010 și în consecință la
            Convenția HNS din 2010, acestea trebuie să depună la Secretariatul General al OMI,
            concomitent cu instrumentul lor de acord, date relevante privind cantitățile totale de
            încărcătură care face obiectul contribuției în temeiul Convenției HNS din 2010,
            primite în cursul anului calendaristic anterior, în conformitate cu articolul 20 alineatul
            (4) din protocol. În acest scop, se solicită statelor să instituie un sistem pentru
            raportarea încărcăturii care face obiectul contribuției înainte să-și exprime acordul de
            a-și asuma obligații în temeiul Protocolului din 2010.
     (8)    Articolele 38, 39 și 40 din Convenția HNS din 2010 au incidență asupra legislației
            secundare a Uniunii privind competența judiciară, recunoașterea și executarea
            hotărârilor în materie civilă și comercială, astfel cum se prevede în Regulamentul (UE)
            nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului16 (Regulamentul Bruxelles I
            reformat).
     (9)    Prin urmare, Uniunea deține competența exclusivă în legătură cu articolele 38, 39 și 40
            din Convenția HNS din 2010 în măsura în care convenția are incidență asupra
            normelor prevăzute în Regulamentul (UE) nr. 1215/2012. În plus, articolele 37, 41 și
            42 din capitolul IV al Convenției HNS din 2010 au caracter auxiliar față de normele de
            fond ale convenției, ceea ce înseamnă că nu pot fi de sine stătătoare și nici nu pot fi
            separate de alte prevederi ale convenției. În consecință, competența exclusivă a
            Uniunii acoperă integral capitolul IV din convenție.
     (10)   Schimbul de informații și bune practici dintre statele membre cu privire la procedurile
            care conduc la ratificarea Protocolului din 2010 sau la aderarea la acesta poate să
            atenueze eforturile depuse de statele membre pentru instituirea unui sistem funcțional
            de raportare cu privire la încărcătura HNS care face obiectul contribuției în temeiul
            Convenției HNS din 2010.
     (11)   Astfel cum a fost și cazul Convenției HNS din 1996, numai state membre suverane pot
            fi părți la Protocolul din 2010, în lipsa unei clauze „REIO” (organizație de integrare
            economică regională). Prin urmare, Uniunea nu poate, deocamdată, să ratifice

     16
            Regulamentul ((UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului privind competența
            judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (reformare), (JO L 351,
            20.12.2012, p. 1).

RO                                                        14                                                             RO
 ---pagebreak---             Protocolul din 2010 sau să adere la acesta și, în consecință, la Convenția HNS din
            2010. Statele membre și Uniunea sunt însă legate prin principiul cooperării sincere în
            temeiul tratatelor, în scopul de a realiza obiectivele Uniunii în domeniul protecției
            mediului și în cel al cooperării judiciare în materie civilă. În acest caz, potrivit
            principiului respectiv, statele membre trebuie să aibă drept scop aderarea Uniunii la
            această Convenție și trebuie să depună toate eforturile posibile pentru atingerea acestui
            scop.
     (12)   Ratificarea Protocolului din 2010 de către toate statele membre într-un termen stabilit
            ar trebui să asigure condiții echitabile pentru toți actorii vizați de aplicarea Convenției
            HNS din 2010 și să prevină crearea unui avantaj competitiv prin întârzierea aderării la
            acesta.
     (13)   Prin urmare, statele membre ar trebui să fie autorizate să ratifice Protocolul din 2010
            sau să adere la acesta în ceea ce privește aspectele legate de cooperarea judiciară în
            materie civilă. Prevederile convenției care intră în sfera competențelor conferite
            Uniunii, altele decât prevederile legate de cooperarea judiciară în materie civilă, vor
            face obiectul unei decizii adoptate în paralel cu prezenta decizie17.
     (14)   Atunci când ratifică Protocolul din 2010 sau aderă la acesta, statele membre ar trebui
            să facă o declarație privind recunoașterea și executarea hotărârilor ce intră în domeniul
            de aplicare al Convenției HNS din 2010.
     (15)   Regatul Unit și Irlanda își asumă obligații în temeiul Regulamentului (UE)
            nr. 1215/2012 și, în consecință, iau parte pe deplin la adoptarea și aplicarea prezentei
            decizii.
     (16)   În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei18,
            anexată la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea
            Uniunii Europene, Danemarca nu ia parte la adoptarea prezentei decizii, nu își asumă
            obligații în temeiul său, iar prezenta decizie nu i se aplică,
     ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

                                                    Articolul 1
     Statele membre sunt autorizate ca, în numele Uniunii, să ratifice Protocolul din 2010 sau să
     adere la acesta, după caz, în ceea ce privește aspectele legate de cooperarea judiciară în
     materie civilă, în condițiile prevăzute la articolele 2, 3 și 4 din prezenta decizie.

                                                    Articolul 2
     1.      Statele membre iau măsurile necesare pentru a depune instrumentele de ratificare a
             Protocolului din 2010 sau de aderare la acesta, fără întârziere și în orice caz în termen
             de maximum doi ani de la data intrării în vigoare a prezentei decizii.
     2.      Statele membre informează Consiliul și Comisia, în termen de un an de la data
             intrării în vigoare a prezentei decizii, cu privire la data prevăzută pentru încheierea
             procedurilor proprii de ratificare sau de aderare.
     3.      Statele membre depun eforturi pentru a face schimb de informații referitoare la
             stadiul în care se află procedurile lor de ratificare sau de aderare, în special prin

     17
            JO L
     18
            Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, (JO C 326, 26.10.2012, p. 299).

RO                                                       15                                               RO
 ---pagebreak---              instituirea unui sistem de raportare a încărcăturii care face obiectul contribuției în
             temeiul Protocolului din 2010.

                                               Articolul 3
     Atunci când ratifică Protocolul din 2010 sau aderă la acesta, statele membre depun și
     declarația prezentată în anexa la prezenta decizie.

                                               Articolul 4
     Prezenta decizie intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al
     Uniunii Europene.

                                               Articolul 5
     Prezenta decizie se adresează statelor membre în conformitate cu tratatele.
     Adoptată la Bruxelles,

                                                 Pentru Consiliu
                                                 Președintele

RO                                                 16                                                 RO
 ---documentbreak---                              COMISIA
                             EUROPEANĂ

                                                     Bruxelles, 22.6.2015
                                                     COM(2015) 305 final

                                                     ANNEX 1

                                           ANEXĂ

                                               la

                             Propunerea de Decizie a Consiliului

        privind ratificarea de către statele membre a Protocolului din 2010 la Convenția
      internațională privind răspunderea și despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu
     transportul pe mare al substanțelor periculoase și nocive, precum și aderarea statelor
       membre la acest protocol, în numele Uniunii, în ceea ce privește aspectele legate de
                              cooperarea judiciară în materie civilă

RO                                                                                RO
 ---pagebreak---                                                         ANEXĂ
                                                            la

                                      Propunerea de Decizie a Consiliului

            privind ratificarea de către statele membre a Protocolului din 2010 la Convenția
          internațională privind răspunderea și despăgubirile pentru prejudicii în legătură cu
         transportul pe mare al substanțelor periculoase și nocive, precum și aderarea statelor
           membre la acest protocol, în numele Uniunii, în ceea ce privește aspectele legate de
                                  cooperarea judiciară în materie civilă

     Declarația care trebuie depusă de statele membre atunci când ratifică Protocolul din 2010 sau
     aderă la acesta, în sensul articolului 3 din Decizia Consiliului:
     „Hotărârile privind aspecte care fac obiectul convenției astfel cum a fost modificată prin
     Protocolul din 2010, pronunțate de o instanță din [..1.], sunt recunoscute și executate în [..2.],
     în conformitate cu normele Uniunii Europene aplicabile în materie3.
     Hotărârile cu privire la aspecte care fac obiectul convenției astfel cum a fost modificată prin
     Protocolul din 2010, pronunțate de o instanță din Regatul Danemarcei, sunt recunoscute și
     executate în [..4.], în conformitate cu Acordul între Comunitatea Europeană și Regatul
     Danemarcei privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor
     judecătorești în materie civilă și comercială5, din 2005.
     Hotărârile cu privire la aspecte care fac obiectul convenției astfel cum a fost modificată prin
     Protocolul din 2010, pronunțate de o instanță a unui stat terț care își asumă obligații în temeiul
     Convenției de la Lugano privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor
     în materie civilă și comercială din 30 octombrie 20076, sunt recunoscute și executate în [..7.],
     în conformitate cu convenția respectivă.”

     1
              Toate statele membre ale Uniunii Europene, cu excepția statului membru care face declarația și a
              Danemarcei.
     2
              Statul membru care face declarația.
     3
              În prezent, aceste norme sunt prevăzute de Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 privind competența
              judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, JO L 351, 20.12.2012,
              p. 1.
     4
              Statul membru care face declarația.
     5
              JO L 299, 16.11.2005, p. 62.
     6
              JO L 339, 21.12.2007, p. 3.
     7
              Statul membru care face declarația.

RO                                                           2                                                            RO


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 11.8.2017
            COM(2017) 433 final
            2017/0199(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind încheierea Acordului de cooperare științifică și tehnologică dintre Uniunea Europeană și Republica Libaneză de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Republicii Libaneze la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA)

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXTUL PROPUNERII

               •Motivele și obiectivele propunerii

                  La 30 mai 2017, Consiliul a autorizat Comisia să deschidă negocieri, în numele Uniunii, cu Republica Libaneză (denumită în continuare „Liban”) în ceea ce privește un acord internațional între Uniune și Liban de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Libanului la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA).

                  Potrivit dispozițiilor deciziei de autorizare a Consiliului, negocierile au putut începe doar după adoptarea unei decizii a Parlamentului European și a Consiliului privind participarea Uniunii la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA) derulat în comun de mai multe state membre.

                  Negocierile au demarat la 26 iunie 2017 și s-au încheiat cu succes la 18 iulie 2017, când negociatorii-șefi ai viitoarelor părți au semnat un proces-verbal care atestă încheierea procesului de negociere. Proiectul de acord anexat la prezenta propunere este în conformitate cu directivele de negociere emise de Consiliu. Acesta prevede în special că termenele și condițiile privind participarea Libanului la PRIMA sunt cele stabilite în Decizia (UE) 2017/1324
                     1
                  , făcând trimitere directă la actul legislativ al Uniunii.

                  Pentru a asigura protecția intereselor financiare ale Uniunii, în special în ceea ce privește competențele Comisiei, ale Oficiului European de Luptă Antifraudă, ale Curții de Conturi și ale structurii de implementare a PRIMA (PRIMA-IS) de a efectua audituri și investigații în conformitate cu legislația aplicabilă a Uniunii, acordul face referire în mod specific la dispozițiile relevante din Decizia (UE) 2017/1324 și obligă părțile să furnizeze toată asistența necesară pentru a asigura punerea în aplicare a acestora. În plus, viitorul acord prevede că părțile vor conveni asupra modalităților detaliate de asistență, astfel de modalități fiind esențiale pentru cooperarea lor în temeiul prezentului acord. La solicitarea Libanului și astfel cum s-a convenit în cursul negocierilor, a fost introdus un considerent suplimentar în preambulul la acord pentru a reflecta faptul că, pentru punerea în aplicare a viitorului acord, este esențial să existe o deplină cooperare și coordonare între autoritățile competente din cele două viitoare părți.

               •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică

                  Așa cum au fost prezentate și în raportul de evaluare a impactului pentru PRIMA
                     2
                  , deschiderea PRIMA la participarea unor țări terțe, cum este Libanul, este în concordanță cu obiectivele de cooperare internațională în domeniul cercetării și inovării, subliniate în Comunicarea Comisiei din 2012 intitulată „Consolidarea și concentrarea cooperării internaționale a UE în domeniul cercetării și al inovării: O abordare strategică”
                     3
                   și în Programul-cadru Orizont 2020, care promovează cooperarea cu țări terțe în domeniul științei, tehnologiei și inovării, pentru a aborda provocările societale globale și a sprijini politicile externe ale Uniunii. Prezentul acord este, de asemenea, compatibil cu Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte
                     4
                  , care prevede cooperarea dintre Uniune și Liban în domeniul cercetării și al dezvoltării tehnologice și încurajează activitățile de cercetare și dezvoltare în domeniile de interes comun.

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

                  Punerea în aplicare a PRIMA, în strânsă cooperare cu țări terțe precum Libanul, este în concordanță și cu alte politici ale Uniunii și relevante pentru ele, cum ar fi politica privind migrația, politica de dezvoltare și politica de vecinătate.

               2.ELEMENTELE juridice ale propunerii

                  Propunerea de decizie a Consiliului se bazează pe articolul 186 și pe articolul 218 alineatul (6) litera (a) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.

               Având în vedere cele de mai sus, Comisia propune Consiliului să încheie acordul în numele Uniunii Europene.

               2017/0199 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind încheierea Acordului de cooperare științifică și tehnologică dintre Uniunea Europeană și Republica Libaneză de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Republicii Libaneze la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA)

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 186 coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a),

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               având în vedere avizul Parlamentului European,

               întrucât:

               (1)Decizia (UE) 2017/1324 a Parlamentului European și a Consiliului
                  5
                prevede participarea Uniunii la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA) derulat în comun de mai multe state membre.

               (2)Republica Libaneză (denumită în continuare „Liban”) și-a exprimat dorința de a se alătura PRIMA în calitate de stat participant și pe picior de egalitate cu statele membre și cu țările asociate la Orizont 2020 care participă la PRIMA.

               (3)În conformitate cu articolul 1 alineatul (2) din Decizia (UE) 2017/1324, Libanul urmează să devină un stat participant la PRIMA sub rezerva încheierii unui acord internațional de cooperare științifică și tehnologică cu Uniunea de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Libanului la PRIMA.

               (4)În conformitate cu Decizia <XXX>
                  6
                a Consiliului, Acordul de cooperare științifică și tehnologică dintre Uniunea Europeană și Republica Libaneză de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Republicii Libaneze la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneană (PRIMA) a fost semnat în numele Uniunii la XX, 20XX, sub rezerva încheierii sale la o dată ulterioară.

               (5)Acordul ar trebui aprobat în numele Uniunii.

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               Acordul de cooperare științifică și tehnologică dintre Uniunea Europeană și Republica Libaneză de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Republicii Libaneze la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneană (PRIMA) este aprobat în numele Uniunii.

               Textul acordului este atașat la prezenta decizie.

               Articolul 2

               Președintele Consiliului desemnează persoana sau persoanele împuternicite să efectueze, în numele Uniunii, notificarea prevăzută la articolul 5 alineatul (2) din acord, prin care se exprimă consimțământul Uniunii de a-și asuma obligații în temeiul acordului.

               Articolul 3

               Prezenta decizie intră în vigoare [la data adoptării].

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu

                     Președintele

                     (1)
                  Decizia (UE) 2017/1324 a Parlamentului European și a Consiliului din 4 iulie 2017 privind participarea Uniunii la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA) derulat în comun de mai multe state membre (JO L 185, 18.7.2017, p. 1).

                     (2)
                  SWD(2016)332 final, 18.10.2016.

                     (3)
                  COM(2012) 497 final.

                     (4)
                  JO L143, 30.5.2006, p. 2.

                     (5)
                  Decizia (UE) 2017/1324 a Parlamentului European și a Consiliului din 4 iulie 2017 privind participarea Uniunii la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA) derulat în comun de mai multe state membre (JO L 185, 18.7.2017, p. 1).

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 11.8.2017
            COM(2017) 433 final
            ANEXĂ
            la
            propunerea de DECIZIE A CONSILIULUI
            privind încheierea Acordului de cooperare științifică și tehnologică dintre Uniunea Europeană și Republica Libaneză de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Republicii Libaneze la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA)

               Acord de cooperare științifică și tehnologică între Uniunea Europeană și Republica Libaneză de stabilire a termenelor și condițiilor privind participarea Republicii Libaneze la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA)

               Uniunea Europeană (denumită în continuare „Uniunea”),

               pe de o parte,

               și

               Republica Libaneză (denumită în continuare „Liban”),

               pe de altă parte,

               (denumite în continuare „părțile”)

               întrucât Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele sale membre, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte, care a intrat în vigoare la 1 aprilie 2006, prevede cooperarea științifică, tehnică și tehnologică;

               întrucât Decizia (UE) 2017/1324 a Parlamentului European și a Consiliului privind participarea Uniunii în cadrul Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA),derulat în comun de mai multe state membre reglementează termenele și condițiile privind participarea statelor membre ale UE și a țărilor asociate la Orizont 2020, care sunt state participante la inițiativă, în special obligațiile lor financiare și participarea în structurile de conducere ale inițiativei;

               întrucât, în conformitate cu dispozițiile Deciziei (UE) 2017/1324, Libanul urmează să devină un stat participant la PRIMA sub rezerva încheierii unui acord internațional de cooperare științifică și tehnologică cu Uniunea care să stabilească termenele și condițiile privind participarea Libanului la PRIMA;

               întrucât Libanul și-a exprimat dorința de a se alătura PRIMA în calitate de stat participant și pe picior de egalitate cu statele membre ale UE și cu țările asociate la Orizont 2020 care participă la PRIMA;

               întrucât este necesar un acord internațional între Uniune și Liban pentru a reglementa drepturile și obligațiile Libanului în calitate de stat participant la PRIMA;

               întrucât o cooperare și coordonare depline între autoritățile competente ale celor două părți este esențială pentru punerea în aplicare a prezentului acord,

               CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:

               Articolul 1

               Obiectiv

               Obiectivul prezentului acord este de a stabili termenele și condițiile privind participarea Libanului la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA).

               Articolul 2

               Termenele și condițiile privind participarea Libanului la PRIMA

               Termenele și condițiile privind participarea Libanului la PRIMA sunt cele stabilite în Decizia (UE) 2017/1324 a Parlamentului European și a Consiliului privind participarea Uniunii la Parteneriatul în domeniul cercetării și inovării în zona mediteraneeană (PRIMA) derulat în comun de mai multe state membre. Părțile trebuie să respecte obligațiile stabilite prin decizia respectivă și să ia măsurile corespunzătoare, în special furnizând asistența necesară pentru a asigura aplicarea articolului 10 alineatul (2) și a articolului 11 alineatele (3) și (4). Modalitățile detaliate de asistență sunt convenite între părți, ele fiind esențiale pentru cooperarea părților în temeiul prezentului acord.

               Articolul 3

               Aplicare teritorială

               Prezentul acord se aplică, pe de o parte, teritoriilor în care se aplică Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene și Tratatul privind Uniunea Europeană și, pe de altă parte, teritoriului Libanului.

               Articolul 4

               Semnarea și aplicarea provizorie

               Prezentul acord se aplică cu titlu provizoriu de la data semnării sale.

               Articolul 5

               Intrare în vigoare și durată

               (1) Prezentul acord este aprobat de către părți în conformitate cu procedurile specifice acestora.

               (2) Prezentul acord intră în vigoare la data la care ambele părți și-au notificat reciproc, prin canale diplomatice, îndeplinirea procedurilor menționate la alineatul (1).

               (3) Prezentul acord rămâne în vigoare atât timp cât Decizia (UE) 2017/1324 este în vigoare, cu excepția cazului în care este denunțat de una dintre părți, în conformitate cu articolul 6.

               Articolul 6

               Denunțare

               (1) Oricare dintre părți poate denunța prezentul acord în orice moment printr-o notificare scrisă adresată celeilalte părți cu privire la intenția sa de a denunța prezentul acord.

               Denunțarea produce efecte la șase luni de la data la care notificarea scrisă este primită de către destinatar.

               (2) Proiectele și activitățile aflate în curs de desfășurare în momentul denunțării prezentului acord continuă până la finalizare, în condițiile prevăzute în prezentul acord.

               (3) Părțile soluționează de comun acord orice alte consecințe ale denunțării.

               Articolul 7

               Soluționarea litigiilor

               Procedura de soluționare a litigiilor prevăzută la articolul 82 din Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitatea Europeană și statele sale membre, pe de o parte, și Republica Libaneză, pe de altă parte se aplică în cazul tuturor litigiilor legate de aplicarea sau interpretarea prezentului acord.

               Prezentul acord este redactat în limbile bulgară, cehă, croată, daneză, engleză, estonă, finlandeză, franceză, germană, greacă, italiană, letonă, lituaniană, maghiară, malteză, neerlandeză, polonă, portugheză, română, slovacă, slovenă, spaniolă, suedeză și arabă, aceste texte fiind deopotrivă autentice.


				|

		52014PC0024

			Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI de modificare a Deciziei 2004/162/CE în ceea ce privește aplicarea sa cu privire la Mayotte începând cu 1 ianuarie 2014 /* COM/2014/024 final - 2014/0010 (CNS) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
În principiu, dispozițiile Tratatului privind
funcţionarea Uniunii Europene (TFUE), care se aplică regiunilor
ultraperiferice ale Uniunii din care fac parte departamentele franceze de peste
mări (départements français d'outre-mer – DOM), nu autorizează
nicio diferență de impozitare aplicabilă în DOM între produsele
locale și cele provenind din Franța metropolitană sau din alte
state membre. Cu toate acestea, articolul 349 din TFUE [fostul articol 299
alineatul (2) din Tratatul CE] prevede posibilitatea introducerii unor
măsuri specifice în favoarea acestor regiuni, având în vedere
existența unor handicapuri permanente care afectează situația
economică și socială a regiunilor ultraperiferice.
Decizia 2004/162/CE a Consiliului din 10 februarie
2004 (astfel cum a fost modificată prin Decizia 2008/439/CE a Consiliului
din 9 iunie 2008 și Decizia nr. 448/2011/UE a Consiliului din 19 iulie 2011),
adoptată în temeiul articolului 299 alineatul (2) din Tratatul CE, autorizează
Franța să aplice, până la 1 iulie 2014,
scutiri sau reduceri ale taxei de andocare pentru anumite produse fabricate în
departamentele franceze de peste mări Guadelupa, Guyana, Martinica și
Réunion. În anexa la decizia menționată anterior este prevăzută
lista de produse pentru care se pot aplica scutirile sau reducerile fiscale. În
funcție de produse, diferența de impozitare dintre produsele
fabricate la nivel local și celelalte produse nu poate depăși 10,
20 sau 30 de puncte procentuale.
Decizia 2004/162/CE expune motivele care au stat
la baza adoptării măsurilor specifice: situarea la distanță
mare față de continent, dependența în ceea ce privește
materiile prime și energia, obligația constituirii unor stocuri mai
mari, dimensiunea redusă a pieței locale combinată cu
dezvoltarea slabă a activităților de export etc. Toate aceste
handicapuri se traduc printr-o creștere a costurilor de producție
și, implicit, a prețurilor de cost ale produselor fabricate la nivel local
care, în lipsa unor măsuri specifice, ar fi mai puțin competitive
față de cele provenind din străinătate, chiar dacă se
iau în calcul taxele de transport către DOM. În consecință,
menținerea unei producții locale ar fi cu atât mai dificilă.
Prin urmare, măsurile specifice prevăzute în Decizia 2004/162/CE au
fost concepute în scopul consolidării industriei locale prin
creșterea competitivității acesteia.
Consiliul European, prin decizia sa 2012/419/UE de
modificare a statutului Mayotte în raport cu Uniunea Europeană, a
hotărât că Mayotte va avea, începând cu 1 ianuarie 2014,
statutul de regiune ultraperiferică în sensul articolului 349 din Tratatul
privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), în locul statutului de
țară și teritoriu de peste mări (TTPM) în sensul
articolului 355 punctul 2 din TFUE. În acest scop, decizia menționată
mai sus a Consiliului European a adăugat Mayotte pe lista regiunilor
ultraperiferice enumerate la articolul 349 din TFUE. Prin urmare, din momentul
acestei modificări a statutului, tratatul și legislația
fiscală comunitară vor fi aplicabile în integralitatea lor în
Mayotte.
Propunerea de directivă din 7 august 2013[1] urmărește
să asigure tratarea Mayotte, în ceea ce privește TVA și
accizele, în același mod precum celelalte regiuni ultraperiferice
franceze, prin excluderea acestui departament de peste mări din domeniul
de aplicare teritorială al directivelor privind TVA și accizele
începând cu 1 ianuarie 2014.
Autoritățile franceze au informat
Comisia în legătură cu intenția lor de a introduce taxa de
andocare în Mayotte în condiții similare precum cele din Guyana
și au solicitat Comisiei autorizarea de a aplica un regim fiscal
diferențiat în funcție de faptul dacă produsele sunt sau nu
fabricate la nivel local. În această privință, în cererea lor
din 24 mai 2013, autoritățile franceze au comunicat Comisiei o
listă de aproximativ 100 de produse în cazul cărora doresc să
fie autorizate să aplice un regim fiscal diferențiat în funcție
de faptul dacă produsele sunt sau nu fabricate la nivel local.
Autoritățile franceze au fost invitate de mai multe ori să
furnizeze informații suplimentare și să aducă dovezi,
pentru diferitele produse care fac obiectul cererii, în ceea ce privește
existența unei producții locale, cota de piață
deținută de respectiva producție locală și costurile
suplimentare suportate de producția respectivă în comparație cu
producția acelorași produse provenind din străinătate.
2.           REZULTATELE
CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII
IMPACTULUI
Cererea autorităților franceze
referitoare la Mayotte a fost prezentată pe baza solicitărilor
exprimate de sectoarele economice interesate.
Comisia nu a recurs la o evaluare a impactului.
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE
PROPUNERII
 Rezumatul măsurilor propuse Propunerea urmărește să adapteze Decizia 2004/162/CE a Consiliului pentru ca aceasta să devină aplicabilă Mayotte. De asemenea, propunerea stabilește, pentru Mayotte, listele de produse în cazul cărora Franța va fi autorizată să aplice, în anumite limite, scutiri sau reduceri ale așa-numitei taxei de andocare pentru anumite produse fabricate la nivel local. Propunerea prevede autorizarea aplicării unui regim fiscal diferențiat în favoarea a 59 de produse pentru care există o producție locală în Mayotte. Pentru toate aceste produse, autoritățile franceze au putut dovedi, în primul rând, existența unei producții locale, în al doilea rând existența unor importuri semnificative (inclusiv din Franța metropolitană și din alte state membre) care pot compromite menținerea producției locale și, în cele din urmă, existența unor costuri suplimentare care afectează producția locală în comparație cu producția produselor „importate” și subminează competitivitatea produselor fabricate la nivel local. Diferența de impozitare autorizată nu poate depăși costurile suplimentare dovedite. Se propune includerea a 11 produse în partea A a anexei la Decizia 2004/162/CE a Consiliului (diferență de impozitare autorizată de 10 puncte procentuale), a 32 de produse în partea B a anexei respective (diferență de impozitare autorizată de 20 de puncte procentuale) și a 16 produse în partea C a anexei (diferență de impozitare autorizată de 30 de puncte procentuale). Produsele în cauză sunt enumerate în considerentele (5)-(7) din propunerea de decizie a Consiliului.
 Temei juridic Articolul 349 din TFUE.
 Principiul subsidiarității Numai Consiliul are autoritatea de a adopta, în temeiul articolului 349 din TFUE, măsuri specifice în favoarea regiunilor ultraperiferice în scopul adaptării aplicării tratatelor în aceste regiuni, inclusiv a politicilor comune, având în vedere existența unor handicapuri permanente care afectează situația economică și socială a regiunilor ultraperiferice. Prin urmare, propunerea respectă principiul subsidiarității.
 Principiul proporționalității Propunerea respectă principiul proporționalității din următoarele motive:
 Ea urmărește să adapteze Decizia 2004/162/CE pentru ca aceasta să se aplice Mayotte. Propunerea nu vizează decât produse pentru care au fost aduse dovezi în ceea ce privește costurile suplimentare suportate de produsele fabricate la nivel local. ||
 De asemenea, diferența maximă de impozitare propusă pentru fiecare produs care face obiectul prezentei propuneri este limitată la strictul necesar legat de costurile suplimentare suportate de fiecare producție locală vizată. Astfel, sarcina fiscală asupra produselor importate în departamentul francez de peste mări Mayotte nu depășește strictul necesar pentru compensarea competitivității mai slabe a produselor fabricate la nivel local.
 Alegerea instrumentelor
 Instrumentul propus: decizie a Consiliului.
 Alte instrumente nu ar fi adecvate din următoarele motive: textul care face obiectul modificării constituie în sine o decizie a Consiliului, adoptată pe baza aceluiași temei juridic [articolul 299 alineatul (2) din Tratatul CE, la momentul respectiv].
4.           IMPLICAȚIILE BUGETARE
Propunerea nu are niciun impact asupra bugetului
Uniunii Europene.
2014/0010 (CNS)
Propunere de
DECIZIE A CONSILIULUI
de modificare a Deciziei 2004/162/CE în ceea
ce privește aplicarea sa cu privire la Mayotte începând cu 1 ianuarie 2014
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 349,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act
legislativ parlamentelor naționale,
având în vedere avizul Parlamentului European[2],
hotărând în conformitate cu o
procedură legislativă specială,
întrucât:
(1)       Decizia 2004/162/CE a
Consiliului[3]
autorizează autoritățile franceze să aplice scutiri sau
reduceri ale taxei de andocare pentru produsele fabricate la nivel local în
departamentele franceze de peste mări care figurează în anexa la
respectiva decizie. Aceste scutiri sau reduceri reprezintă măsuri
specifice care vizează compensarea constrângerilor particulare cu care se
confruntă regiunile ultraperiferice și al căror efect este de a
crește costurile de producție ale întreprinderilor locale și de
a diminua capacitatea produselor lor de a concura cu aceleași produse
provenind din Franța metropolitană și din alte state membre.
Mayotte se află în aceeași situație precum celelalte regiuni
ultraperiferice franceze.
(2)       În conformitate cu Decizia 2012/419/UE[4], începând cu 1 ianuarie 2014,
Mayotte devine o regiune ultraperiferică în sensul articolului 349 din
tratat. În consecință, toate dispozițiile tratatului sunt
aplicabile Mayotte începând cu această dată.
(3)       Autoritățile
franceze au solicitat ca Decizia 2004/162/CE privind taxele de andocare să
fie aplicabilă Mayotte începând cu 1 ianuarie 2014 și au
comunicat o listă de produse în cazul cărora doresc să aplice o
impozitare diferențiată în funcție de faptul dacă produsele
sunt sau nu fabricate la nivel local.
(4)       Prezenta decizie ar trebui
să autorizeze autoritățile franceze să aplice o impozitare
diferențiată produselor pentru care au dovedit, în primul rând,
existența unei producții locale, în al doilea rând, existența
unor importuri semnificative de mărfuri (inclusiv provenind din
Franța metropolitană și din alte state membre) care pot
compromite menținerea producției locale și, în cele din
urmă, existența unor costuri suplimentare care cresc prețurile
de cost ale producției locale în comparație cu producția
produselor provenind din străinătate și subminează competitivitatea
produselor fabricate la nivel local. Diferența de impozitare
autorizată nu poate depăși costurile suplimentare dovedite.
Aplicarea acestor principii va permite punerea în aplicare a dispozițiilor
articolului 349 din tratat fără a depăși ceea ce este
necesar și fără a crea avantaje nejustificate pentru producția
locală.
(5)       Produsele pentru care
autoritățile franceze au adus aceste trei tipuri de dovezi se includ
în părțile A, B și C din anexa la Decizia 2004/162/CE a
Consiliului. Produsele vizate care figurează în partea A din anexa la
decizie (diferență de impozitare autorizată de 10 puncte
procentuale) sunt următoarele: piper (produsele 0904 11 și 0904 12[5]), vanilie (produsul 0905),
ciocolată (produsul 1806), anumite materiale plastice și articole din
material plastic (produsele 3925 10 10, 3925 90 80, 3926 90 90
și 3926 90 97), cărămizi (produsele 6901 și 6902),
precum și proteze dentare (produsul 9021 21 90).
(6)       Produsele vizate incluse în
partea B din anexa la Decizia 2004/162/CE a Consiliului (diferență de
impozitare autorizată de 20 de puncte procentuale) sunt
următoarele: pești (produsele 0301, 0302, 0303, 0304 și 0305),
anumite articole din lemn (produsele 4407, 4409, 4414, 4418, 4419, 4420 și
4421), anumite articole din hârtie sau din carton (produsele 4819 și 4821),
cărți, ziare, imagini imprimate și alte produse ale industriei
de imprimare (produsele 4902, 4909, 4910 și 4911), anumite articole din
sticlă plană (produsele 7003 și 7005), anumite articole din fier
(produsele 7210, 7301, 7312, 7314, 9406 00 31 și 9406 00 38),
anumite articole din aluminiu (produsele 7606, 7610 10 și 8310),
precum și anumite scaune (produsele 9401 69, 9401 90 30
și 9403 40).
(7)       Produsele vizate incluse în
partea C din anexa la Decizia 2004/162/CE a Consiliului (diferență de
impozitare autorizată de 30 de puncte procentuale) sunt
următoarele: lapte și produse lactate (produsele 0401, 0403 și 0406),
anumite produse prelucrate pe bază de carne (produsele 1601 și 1602),
anumite produse de brutărie și de patiserie (produsele 1901 și 1905),
înghețate (produsul 2105), ape minerale și băuturi carbogazoase
(produsele 2201 și 2202), bere (produsul 2203), ylang-ylang (produsele 3301 29 11
și 3301 29 31), săpunuri și detergenți (produsele
3401 și 3402) și, în cele din urmă, saltele din spumă
(produsul 9404 29 90).
(8)       Prin urmare, Decizia 2004/162/CE
ar trebui modificată în consecință.
(9)       Având în vedere caracterul
urgent al chestiunii, ar trebui să se facă o excepție de la
perioada de opt săptămâni vizată la articolul 4 din Protocolul
nr. 1 anexat la Tratatul de la Lisabona, privind rolul parlamentelor
naționale în Uniunea Europeană,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Decizia 2004/162/CE se modifică după
cum urmează:
1. La articolul 1 alineatul (1), primul
paragraf se înlocuiește cu următorul text:
„Prin derogare de la articolele 28, 30 și
110 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
autoritățile franceze sunt autorizate, până la 1 iulie 2014, să aplice scutiri sau
reduceri ale așa-numitei taxe de andocare pentru produsele vizate în
anexă care sunt fabricate la nivel local în departamentele franceze de
peste mări Guadelupa, Guyana, Martinica, Mayotte și Réunion.”
2. Anexa se modifică după cum
urmează:
(a) În partea A, se adaugă următorul
punct 5:
„5. Departamentul Mayotte
0904 11, 0904 12, 0905,1806, 3925 10 00,
3925 90 80, 3926 90 90, 3926 90 97, 6901, 6902, 9021 21 90.”
(b) În partea B, se adaugă următorul
punct 5:
„5. Departamentul Mayotte
0301, 0302, 0303, 0304, 0305, 4407, 4409, 4414, 4418,
4419, 4420, 4421, 4819, 4821, 4902, 4909, 4910, 4911, 7003, 7005, 7210, 7301, 7312,
7314, 7606, 7610 10, 8310, 9401 69, 9401 90 30, 9403 40,
9406 00 31, 9406 00 38.”
(c) În partea C, se adaugă următorul
punct 5:
„5. Departamentul Mayotte
0401, 0403, 0406, 1601, 1602, 1901, 1905, 2105, 2201,
2202, 2203, 3301 29 11, 3301 29 31, 3401, 3402, 9404 29 90.”
Articolul 2
Prezenta
decizie se aplică de la 1 ianuarie 2014.
Articolul 3
Prezenta
decizie se adresează Republicii Franceze.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu
                                                                       Președintele
[1]               Propunere de Directivă a Consiliului de modificare
a Directivelor 2006/112/CE și 2008/118/CE în ceea ce privește
regiunile ultraperiferice franceze și în special Mayotte [COM(2013) 577
final din 7 august 2013].
[2]               JO C , , p. .
[3]               Decizia 2004/162/CE a Consiliului din 10 februarie 2004
privind taxele de andocare în departamentele franceze de peste mări
și extinderea perioadei de valabilitate a Deciziei 89/688/CEE (JO L 52, 21.2.2004,
p. 64).
[4]               JO L 204, 31.7.2012,
p. 131.
[5]               Conform clasificării nomenclaturii din Tariful
Vamal Comun.