				|

		52012PC0550

			Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI de autorizare a statelor membre care sunt părți contractante la Convenția de la Viena din 21 mai 1963 privind răspunderea civilă pentru daune nucleare („Convenția de la Viena”) să ratifice Protocolul de modificare a acestei convenții sau să adere la acesta, în interesul Uniunii Europene /* COM/2012/0550 final - 2012/0262 (NLE) */

			   	EXPUNERE DE MOTIVE
1.           CONTEXTUL PROPUNERII
1.1.        Obiectul propunerii
În prezent, regimul de răspundere
nucleară internațională este reglementat, în principal, de
două instrumente: „Convenția de la Viena”, astfel cum a fost
modificată prin Protocolul din 1997, și „Convenția de la Paris”
privind răspunderea civilă în domeniul energiei nucleare din 1960,
care a fost modificată prin mai multe protocoale și completată
prin Convenția de la Bruxelles din 31 ianuarie 1963 (denumită în
continuare „Convenția de la Bruxelles”). Cele două convenții
cuprind principii fundamentale similare în esență. Cu toate acestea,
unele dintre statele membre UE sunt părți contractante la
Convenția de la Paris, altele la Convenția de la Viena.
Articolele 12-14 din Protocolul din 1997
includ dispoziții privind competența judiciară, precum și
recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești
referitoare la aplicarea Convenției de la Viena. Aceste norme au un impact
asupra dispozițiilor din dreptul Uniunii Europene, în special din Regulamentul
(CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența
judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în
materie civilă și comercială. Prin urmare, Uniunea are
competență exclusivă față de aceste dispoziții,
astfel cum a fost stabilite în Protocolul din 1997. În consecință,
statele membre nu pot deveni părți contractante la Protocolul din 1997
în ceea ce privește dispozițiile în cauză. Într-o situație
similară cu privire la Protocolul din 12 februarie 2004 de modificare a Convenției
de la Paris, au fost adoptate decizii ale Consiliului pentru a autoriza statele
membre să semneze și să ratifice protocolul sau să adere la
acesta în interesul Uniunii. În cazul de față se sugerează o
soluție similară.
Comisia propune Consiliului să autorizeze
statele membre care sunt părți contractante la Convenția din 21
mai 1963 privind răspunderea civilă pentru daune nucleare
(„Convenția de la Viena”) – și anume Bulgaria, Republica Cehă,
Estonia, Ungaria, Lituania, Polonia (ex post) și Slovacia – să
ratifice sau să încheie, în interesul Uniunii Europene, Protocolul[1] de modificare a
convenției, care a fost adoptat la 12 septembrie 1997 sub auspiciile
Agenției Internaționale pentru Energie Atomică.
În cele din urmă, cu toate ar fi de
preferat să se aplice un sistem unic pentru răspunderea în domeniul
nuclear în Uniunea Europeană, flexibilitatea este totuși
posibilă, având în vedere că sistemele create de Convenția de la
Viena și de Convenția de la Paris sunt compatibile.
1.2.        Protocolul de modificare a
Convenției de la Viena din 1963 privind răspunderea civilă
pentru daune nucleare
Convenția de
la Viena a fost adoptată cu scopul de a le oferi victimelor o
compensație corectă și corespunzătoare pentru daunele
provocate de accidentele nucleare. Aceasta instituie un regim special de
răspundere civilă în domeniul energiei nucleare întemeiat pe
următoarele principii de bază: (a) răspunderea „absolută”,
adică răspunderea care intervine independent de culpă; (b)
răspunderea exclusivă a operatorului instalației nucleare; (c)
limitarea răspunderii la o anumită sumă și/sau la valoarea
acoperită de asigurare sau de o altă garanție financiară;
(d) limitarea răspunderii în timp.
Protocolul
din 1997
Convenția de la Viena a fost
modificată prin Protocolul din 1997 (care a intrat în vigoare la 4 octombrie
2003) în vederea îmbunătățirii sistemului de despăgubiri
pentru daune nucleare.
Printre altele, protocolul din 1997
conține o nouă definiție a daunelor nucleare (în prezent sunt
luate în considerare, de asemenea, conceptele de daune aduse mediului și
de măsuri preventive), extinde sfera geografică de aplicare a
Convenției de la Viena, extinde perioada în care se pot intenta
acțiuni pentru reparații privind decesul și rănirea și
crește substanțial cuantumul minim de despăgubire. De asemenea,
acesta cuprinde noi dispoziții privind competența judiciară cu
implicații în cazurile în care accidentul nuclear se produce în timpul
transportului materialelor nucleare spre sau de la o instalație
situată pe teritoriul unui stat care este parte la Convenția de la
Viena.
În temeiul articolului 19 alineatul (1) din
Protocolul din 1997, un stat care este parte la protocol, dar nu și la
Convenția de la Viena din 1963, este obligat să respecte
dispozițiile convenției astfel cum au fost modificate prin protocol,
în relațiile cu alte state-părți la protocol, și dacă
acest stat nu a exprimat o intenție contrară în momentul depunerii
instrumentului său de ratificare, de acceptare, de aprobare sau de
aderare, vor fi obligate să respecte Convenția de la Viena din 1963
în relația cu statele care sunt părți doar la această
convenție.
Protocolul comun
din 1988
La 21 septembrie 1988, Conferința privind
relația dintre Convenția de la Paris și Convenția de la
Viena a adoptat Protocolul comun referitor la punerea în aplicare a
Convenției de la Viena și a Convenției de la Paris („Protocolul
comun din 1988”), deoarece Convenția de la Paris, Convenția de la
Bruxelles și Convenția de la Viena împărtășesc
aceleași principii. Obiectivul principal al protocolului era acela de
coordonare a aplicării convențiilor.
Protocolul comun din 1988 leagă cele
două convenții în două moduri principale.
În primul rând,
acesta prevede extinderea reciprocă a răspunderii operatorului în
temeiul sistemelor Convențiilor de la Paris și de la Viena (articolul
II). Astfel, în cazul în care se produce un accident nuclear pentru care
operatorul este răspunzător atât în temeiul Convenției de la
Viena, cât și al protocolului comun, operatorul va fi responsabil, în
conformitate cu Convenția de la Viena, pentru daunele nucleare suferit nu
numai pe teritoriul părților la aceasta, ci și pe teritoriul
părților la Convenția de la Paris și la Protocolul comun.
Invers, în cazul în care se produce un accident pentru care operatorul este responsabil
atât în temeiul Convenției de la Paris, cât și al protocolului comun,
se aplică principiul reciprocității.
În al doilea rând, Protocolul comun din1988
este menit să elimine conflictele care ar putea apărea în caz
contrar, în special în cazurile de transport, din aplicarea simultană a
celor două convenții (articolul III).
Protocolul comun din 1988 a fost semnat de
cinci state membre și a intrat în vigoare pentru 17 alte state în
urma ratificării, acceptării, aprobării sau aderării.
2.           REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU
PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI
Modificările la Convenția de la
Viena conțin aspecte care sunt benefice pentru victimele potențiale
ale unui accident nuclear, și anume o creștere a sumelor legate de
răspundere și o definiție mai largă a daunelor nucleare.
Prin urmare, în conformitate cu concluziile unui studiu publicat în 2009
și ale unui atelier de lucru care a avut loc în iunie 2010 privind
răspunderea în domeniul nuclear[2],
se recunoaște, după consultarea părților interesate,
că orice inițiativă în domeniul răspunderii în domeniul
nuclear nu trebuie să împiedice aderarea statelor membre la
convențiile internaționale prin care se
îmbunătățește situația victimelor potențiale din
Uniunea Europeană. Aderarea la Protocolul din 1997 este, astfel,
avantajoasă pentru îmbunătățirea despăgubirii
victimelor în întreaga Uniune Europeană.
3.           ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII
3.1.        Statele membre în cauză
Următoarele nouă state membre ale
Uniunii Europene au ratificat Convenția de la Viena sau au aderat la
aceasta: Bulgaria, Republica Cehă, Estonia, Letonia, Lituania, Ungaria,
Polonia, România și Slovacia. Regatul Unit și Spania au semnat,
însă nu au ratificat Convenția (aceste două țări au
devenit părți contractante la Convenția de la Paris).
Convenția a încetat să se mai aplice în Slovenia.
Protocolul din 1997 a fost semnat de
către Republica Cehă, Ungaria, Lituania și Italia (aceasta din
urmă este parte contractantă la Convenția de la Paris).
Protocolul a fost ratificat de România și Letonia (înainte de aderarea
acestora la UE) și de Polonia (după aderarea la UE).
Decizia Consiliului ar trebui, prin urmare,
să fie adresată statelor membre care sunt părți
contractante la Convenția de la Viena, și anume Bulgaria, Republica
Cehă, Estonia, Lituania, Ungaria, Polonia (ex post) și
Slovacia. Dat fiind că Italia, Regatul Unit și Spania, cu toate
că sunt semnatare ale Convenției de la Viena, sunt și
părți contractante la Convenția de la Paris, care instituie un
sistem similar de răspundere în domeniul nuclear, aceste țări nu
ar trebui să fie vizate de decizia Consiliului.
3.2.        Regulamentul (CE) nr. 44/2001
al Consiliului
Regulamentul (CE)
nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000[3]
stabilește norme privind competența judiciară, recunoașterea
și executarea hotărârilor în materie civilă și
comercială. Regulamentul obligă toate statele membre (există
acorduri speciale cu privire la Danemarca).
Normele privind competența judiciară
prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 44/2001 se aplică în cazul în care
pârâtul are domiciliul pe teritoriul unuia dintre statele membre care au
obligații în temeiul regulamentului. Pârâții care nu au domiciliul pe
teritoriul unui stat membru pot fi aduși în fața instanțelor din
fiecare stat membru în conformitate cu normele naționale privind
competența judiciară a statului respectiv, sub rezerva aplicării
dispozițiilor articolelor 22 (competență exclusivă) și
23 (clauze de alegere a forului).
Competența se bazează, în primul
rând, pe domiciliul pârâtului. În plus, în materie delictuală și
cvasidelictuală, o persoană care își are domiciliul pe
teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție în
statul membru unde s-a produs sau ar putea să se producă fapta prejudiciabilă.
Conform jurisprudenței Curții de Justiție, prin locul unde s-a
produs fapta prejudiciabilă se înțelege locul în care s-a produs
actul care a generat evenimentul dăunător sau locul în care s-a
produs dauna. În materie de asigurări, un asigurător care are
domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în
justiție (a) în fața instanțelor din statul membru în care
domiciliază asigurătorul sau (b) în statul membru în care
domiciliază reclamantul, în cazul acțiunilor intentate de titularul
poliței de asigurare, de asigurat sau de un beneficiar, ori (c) dacă
este coasigurător, în fața instanțelor dintr-un stat membru
sesizate prin acțiunea introdusă împotriva asigurătorului
principal. În cazul asigurării de răspundere civilă,
asigurătorul poate, în plus, să fie acționat în justiție în
fața instanțelor de la locul unde s-a produs fapta
prejudiciabilă și, de asemenea, dacă legea instanței
permite acest lucru, să fie chemat în fața instanței în cadrul
acțiunii introduse de persoana vătămată împotriva persoanei
asigurate.
Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului
prevede că o hotărâre judecătorească pronunțată
într-un stat membru este recunoscută și executată în celelalte
state membre fără să fie nevoie de nicio procedură specială.
Cu toate acestea, sunt permise un număr limitat de motive de nerecunoaștere
pentru a ține seama de considerente de politici publice, respectarea
dreptului la apărare și existența anumitor hotărâri
ireconciliabile.
3.3.        Competența Uniunii în
ceea ce privește Protocolul din 1997
Răspunderea civilă în domeniul
nuclear nu este reglementată în legislația Uniunii. Regulamentul (CE)
nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007
privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale („Roma II”)
exclude răspunderea în domeniul nuclear din domeniul său de aplicare.

Cu toate acestea, Protocolul din 1997
conține dispoziții care afectează Regulamentul (CE) nr. 44/2001.
Spre deosebire de regulament, care prevede mai multe criterii de
competență, articolul XI din Convenția de la Viena, astfel
cum a fost modificat prin Protocolul din 1997, prevede, ca regulă
generală, competența exclusivă a instanțelor din
statul-parte pe al cărui teritoriu s-a produs incidentul nuclear.
În special, articolul XI din Convenția de
la Viena atribuie competența exclusivă instanțelor statului
contractant pe al cărui teritoriu a avut loc un incident nuclear cu
privire la cererile de despăgubiri pentru daunele provocate de incident.
În cazul în care incidentul a avut loc în afara teritoriului părților
contractante, sau în cazul în care locul accidentului nu poate fi stabilit cu
certitudine, instanțele relevante sunt cele din statul pe teritoriul
căruia se află instalația în responsabilitatea operatorului.
De asemenea, Protocolul din 1997 prevede
competența exclusivă a instanțelor statului-parte costier pentru
incidentele nucleare care au loc în zona sa economică exclusivă.
Această competență este acordată cu condiția ca
depozitarul convenției să fi primit notificarea zonei înaintea
incidentului nuclear.
În ceea ce
privește normele privind recunoașterea și executarea, în
conformitate cu articolul XII din Convenția de la Viena, astfel cum a
fost modificată prin Protocolul din 1997, orice hotărâre a
instanței competente care nu mai face obiectul unei căi de atac
ordinare beneficiază de dispoziții specifice privind
recunoașterea și executarea hotărârilor. Cu unele
excepții[4],
articolul XII prevede că hotărârea trebuie să fie
recunoscută pe teritoriul tuturor părților contractante și
este executorie la fel ca orice hotărâre pronunțată de o instanță
națională. Nu se admite niciodată o nouă examinare pe fond
a cauzei.
Uniunea Europeană are
competență exclusivă asupra dispozițiilor privind
competența judiciară, precum și privind recunoașterea
și executarea hotărârilor judecătorești conținute în Protocolul
din 1997, deoarece acestea afectează, astfel cum este definit de
jurisprudența CEJ[5],
normele corespunzătoare din Regulamentul (CE) nr. 44/2001. Prin urmare,
statele membre nu mai au dreptul să deroge de la aceste norme în
relațiile dintre ele și nici să contracteze cu țări
terțe obligații care afectează normele respective.
3.4.        Autorizarea statelor membre
Cu toate acestea, Convenția de la Viena
și Protocolul din 1997 nu conțin nicio clauză privind
organizațiile economice regionale care să permită Uniunii
Europene să devină parte contractantă la protocol. Prin urmare,
Uniunea Europeană nu este în măsură să devină parte
contractantă la Protocolul din 1997.
Prin faptul că
îmbunătățește protecția acordată victimelor în
caz de accident nuclear, Protocolul din 1997 este deosebit de important pentru
Uniunea Europeană și statele sale membre. Prin urmare, este
justificat, în mod excepțional, ca Uniunea să își exercite
competențele prin statele sale membre care sunt părți la Convenția
de la Viena.
Cu toate acestea, făcând abstracție
de statele membre care sunt deja părți contractante la Convenția
de la Paris modificată, cinci state membre ale Uniunii Europene, și
anume Austria, Irlanda, Luxemburg, Malta și Cipru, nu sunt părți
nici la Convenția de la Paris modificată nici la Convenția de la
Viena din 1963. În consecință, se consideră justificat în mod
obiectiv să se permită, cu titlu excepțional, acestor cinci
state membre să nu devină părți la Protocolul din 1997
și, prin urmare, să continue să aplice normele din Regulamentul
(CE) nr. 44/2001 în domeniul reglementat de Convenția de la Viena și
de Protocolul din 1997. Această diferență în aplicarea regulilor
privind competența judiciară în cadrul Uniunii Europene este
justificată din următoarele motive:
- Protocolul din 1997 modifică o
convenție la care aceste cinci state membre nu sunt părți
contractante;
- Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului
nu aduce atingere convențiilor la care statele membre sunt
părți.
Astfel, numai statele membre care sunt în prezent
părți la Convenția de la Viena ar trebui să ratifice
Protocolul din 1997 sau să adere la acesta în interesul Uniunii Europene.
Polonia a ratificat Protocolul din 1997 după aderarea la UE. Decizia ar
trebui, așadar, să fie adresată Poloniei ex post. Letonia
și România au semnat și ratificat deja Protocolul din 1997 înainte de
aderarea lor la Uniunea Europeană.
Din aceste rațiuni, Comisia
recomandă ca Parlamentul European și Consiliul să adopte decizia
de autorizare a statelor membre care sunt părți la Convenția de
la Viena să ratifice Protocolul din 1997, sau să adere la acesta, în
interesul Uniunii Europene.
3.5.        Rezerve privind normele de
recunoaștere și de executare a hotărârilor
În ceea ce
privește normele de recunoaștere și de executare a hotărârilor,
stabilite la articolul XII, astfel cum a fost modificat prin articolul 14 din
Protocolul din 1997, este necesar să se asigure menținerea normelor
pertinente prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 44/2001, astfel cum au
fost extinse la Danemarca prin Acordul dintre Comunitatea Europeană
și Regatul Danemarcei privind competența judiciară,
recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă
și comercială[6],
sau ale Convenției de la Lugano privind competența judiciară,
recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești
în materie civilă și comercială din 30 octombrie 2007[7]. Prin limitarea aplicării
articolului XII din Convenția de la Viena în acest mod s-ar putea asigura
unitatea în spațiul judiciar al Uniunii și libera circulație a
hotărârilor judecătorești în cadrul UE, fără
repercusiuni asupra punerii în aplicare efective a convenției, astfel cum
a fost modificată prin protocol, și fără implicații
fundamentale pentru statele din afara UE care sunt părți la
convenție.
Protocolul din 1997
nu face nicio precizare cu privire la chestiunea rezervelor care pot fi admise.
În temeiul articolului 19 din Convenția de la Viena din 1969 privind
dreptul tratatelor, o rezervă ar putea fi permisă dacă este
compatibilă cu „obiectul și scopul” convenției, cum este cazul
în speță.
În concluzie, atunci când aderă la
Protocolul din 1997, statele membre trebuie să asigure aplicarea normelor
relevante ale UE privind recunoașterea și executarea hotărârilor
pronunțate de instanțe dintr-un alt stat membru (inclusiv Danemarca) sau
de către un stat din afara UE care și-a asumat obligații în
temeiul Convenției de la Lugano.
2012/0262 (NLE)
Propunere de
DECIZIE A CONSILIULUI
de autorizare a statelor membre care sunt
părți contractante la Convenția de la Viena din 21 mai 1963
privind răspunderea civilă pentru daune nucleare („Convenția de
la Viena”) să ratifice Protocolul de modificare a acestei convenții
sau să adere la acesta, în interesul Uniunii Europene
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind
funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (2),
coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere avizul Parlamentului European,
întrucât:
(1)       Protocolul din 12 septembrie 1997
de modificare a Convenției de la Viena din 21 mai 1963 privind
răspunderea civilă pentru daune nucleare (denumită în continuare
„Convenția de la Viena”) a fost negociat în vederea
îmbunătățirii despăgubirii victimelor pentru daunele
cauzate de accidentele nucleare.
(2)       Uniunea Europeană are
competență exclusivă în ceea ce privește articolele XI
și XII consolidate din Convenția de la Viena, în măsura în care
aceste dispoziții afectează normele stabilite prin Regulamentul (CE)
nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind
competența judiciară, recunoașterea și executarea
hotărârilor în materie civilă și comercială[8]. Statele membre își
mențin competențele în domeniile reglementate de Protocolul din 1997
care nu afectează legislația Uniunii Europene. Având în vedere
obiectul și scopul Protocolului din 1997, acceptarea dispozițiilor
protocolului care intră în competența Uniunii Europene nu poate fi
separată de dispozițiile aflate în competența statelor membre.
(3)       Protocolul din 1997 este
deosebit de important pentru interesul Uniunii Europene și al statelor
sale membre deoarece îmbunătățește despăgubirile
acordate pentru daune provocate de accidentele nucleare.
(4)       Convenția de la Viena
și Protocolul din 1997 la aceasta nu prevăd posibilitatea
participării organizațiilor regionale. Drept urmare, Uniunea
Europeană nu este în măsură să semneze sau să ratifice
protocolul. În aceste circumstanțe, este justificat, cu titlu
excepțional, ca statele membre să ratifice sau să încheie
Protocolul din 1997 în interesul Uniunii Europene.
(5)       Cu toate acestea, cinci
dintre statele membre ale Uniunii Europene, și anume Austria, Irlanda,
Luxemburg, Cipru și Malta, nu sunt părți la Convenția de la
Viena. Dat fiind că Protocolul din 1997 modifică Convenția de la
Viena și că Regulamentul (CE) nr. 44/2001 autorizează
statele membre care și-au asumat obligații în temeiul respectivei
convenții să aplice în continuare normele privind competența
judiciară prevăzute de aceasta, este justificat în mod obiectiv ca
prezenta decizie să fie adresată doar acelor state membre care sunt
părți contractante la Convenția de la Viena și să se
permită, cu titlu excepțional, acestor cinci state membre să nu
devină părți la Protocolul din 1997.
(6)       Statele membre care sunt
părți la Convenția de la Viena ar trebui să ratifice sau
să încheie Protocolul din 1997 în interesul Uniunii Europene, sub rezerva
condițiilor prevăzute în prezenta decizie. Prezenta decizie se
adresează Poloniei ex post, având în vedere faptul că aceasta
a ratificat protocolul în 2010.
(7)       În consecință, în
ceea ce privește Uniunea Europeană, dispozițiile Protocolului
din 1997 vor fi aplicate doar de acele state membre care sunt în prezent
părți contractante la Convenția de la Viena.
(8)       Este oportun ca statele
membre să finalizeze într-o perioadă rezonabilă procedurile de
ratificare a Protocolului din 1997 sau de aderare la acesta, în interesul
Uniunii Europene. Statele membre ar trebui să facă schimb de
informații privind situația procedurilor lor de ratificare sau de
aderare pentru a pregăti depunerea instrumentelor de ratificare a
Protocolului din 1997 sau de aderare la acesta.
(9)       Normele privind
recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești
prevăzute la articolul XII din Convenția de la Viena, astfel cum a
fost modificat prin articolul 14 din Protocolul din 1997, nu ar trebui să
prevaleze față de normele pertinente stabilite în Regulamentul (CE)
nr. 44/2001, astfel cum a fost extins la Danemarca prin Acordul dintre
Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind competența
judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în
materie civilă și comercială, sau în Convenția de la Lugano
privind competența judiciară, recunoașterea și executarea
hotărârilor judecătorești în materie civilă și
comercială din 30 octombrie 2007. Prin urmare, atunci când ratifică
Protocolul din 1997 sau aderă la acesta, statele membre trebuie să
facă o declarație în care să asigure că vor continua
să aplice normele UE relevante.
(10)     În conformitate cu articolele 1
și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei anexat la Tratatul
privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii,
care nu i se aplică și nu prevede obligații pentru aceasta,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
1.
Fără a se aduce atingere
competențelor Uniunii Europene, statele membre care sunt în prezent
părți la Convenția de la Viena din 21 mai 1963 privind
răspunderea civilă pentru daune nucleare trebuie să ratifice
Protocolul din 1997 sau să adere la acesta, în interesul Uniunii Europene.
2.
Textul Protocolului din 1997 se anexează la
prezenta decizie.
3.
În prezenta decizie, termenul de „stat membru”
desemnează toate statele membre care sunt în prezent părți
contractante la Convenția de la Viena.
Articolul 2
1.
Statele membre iau măsurile necesare pentru
depunerea instrumentelor lor de ratificare a Protocolului din 1997 sau de
aderare la acesta la directorul general al Agenției Internaționale
pentru Energie Atomică, în mod simultan într-un termen rezonabil de timp
și, dacă este posibil, înainte de 31 decembrie 2014.
2.
Statele membre informează Consiliul și
Comisia, până la […], cu privire la
data prevăzută pentru finalizarea procedurilor de ratificare sau de
aderare.
3.
Statele membre se angajează să schimbe
informații privind stadiul procedurilor lor de ratificare.
Articolul 3
La ratificarea Protocolului din 1997 sau la
aderarea la acesta, statele membre fac următoarea declarație:
„Hotărârile în materia reglementată
de Protocolul din 1997, dacă sunt pronunțate de instanța
statului membru al UE, parte contractantă la protocol, sunt recunoscute
și executate în celelalte state membre ale UE care sunt părți
contractante la protocol, în conformitate cu normele relevante ale Uniunii
Europene în domeniul respectiv.
Hotărârile în materia reglementată
de Protocolul din 1997, dacă sunt pronunțate de o instanță
din Regatul Danemarcei, sunt recunoscute și executate în celelalte state
membre ale UE care sunt părți contractante la protocol, în
conformitate cu Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul
Danemarcei privind competența judiciară, recunoașterea și
executarea hotărârilor în materie civilă și comercială.
Hotărârile în materia reglementată
de Protocolul de la Atena, dacă sunt pronunțate de o
instanță a unui stat terț care își asumă
obligații prin Convenția privind competența judiciară
și executarea hotărârilor judecătorești în materie
civilă și comercială, semnată la Lugano la 30 octombrie 2007,
sunt recunoscute și executate în statele membre ale UE care sunt
părți contractante la protocol, în conformitate cu respectiva
convenție.”
Articolul 4
Prezenta decizie intră în vigoare în a
doua zi după data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii
Europene.
Articolul 5
Prezenta
decizie se adresează statelor membre în conformitate cu tratatele.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu
                                                                       Președintele
ANEXĂ
Protocolul de modificare a
Convenției de la Viena din 1963 privind răspunderea civilă
pentru daune nucleare
STATELE PĂRȚI LA PREZENTUL PROTOCOL,
Considerând că este de dorit să se
modifice Convenția de la Viena din 21 mai 1963 privind răspunderea
civilă pentru daune nucleare, în scopul extinderii domeniului de aplicare,
al măririi cuantumului răspunderii operatorului unei instalații
nucleare și al ameliorării mijloacelor de obținere a unei
despăgubiri adecvate și echitabile,
CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
Articolul 1
Convenția modificată prin
dispozițiile prezentului protocol este Convenția de la Viena din 21 mai 1963
privind răspunderea civilă pentru daune nucleare, denumită în
continuare „Convenția de la Viena din 1963”.
Articolul 2
Articolul 1 din Convenția de la Viena din
1963 se modifică după cum urmează:
1.           Alineatul 1 litera (j) se
modifică astfel:
(a)
punctul și virgula de la sfârșitul
punctului (3) se înlocuiește cu virgulă și se inserează
cuvintele „precum și”.
(b)
se adaugă un nou punct (4) cu următorul
text:
(4) toate celelalte instalații de acest
tip în care există combustibil nuclear sau produse ori deșeuri
radioactive pe care Consiliul Guvernatorilor al Agenției
Internaționale pentru Energie Atomică le determină periodic;
2.           La alineatul (1) litera (k)
se înlocuiește cu următorul text:
(k) „daune
nucleare” înseamnă:
(1) decesul sau vătămarea corporală
a persoanelor;
(2) pierderea sau deteriorarea bunurilor;
precum și, pentru fiecare dintre
categoriile următoare, în măsura stabilită de legislația
instanței competente,
(3) prejudiciile economice cauzate de pierderile
sau daunele menționate la punctul (1) sau (2), în măsura în care
acestea nu sunt prevăzute la aceste puncte, în cazul în care sunt suferite
de o persoană care are dreptul să solicite reparații pentru
respectiva pierdere sau daună;
(4) costurile măsurilor de reabilitare a
mediului degradat, cu excepția cazurilor în care degradarea este
nesemnificativă, dacă măsurile respective sunt adoptate efectiv
sau urmează a fi adoptate și dacă aceste costuri nu sunt
prevăzute la punctul (2);
(5) pierderea de venituri aferente unui interes
economic legat de utilizarea sau valorificarea mediului, care rezultă
dintr-o degradare semnificativă a mediului respectiv și în
măsura în care această pierdere nu este inclusă la
punctul (2);
(6) costurile măsurilor preventive și
alte pierderi sau daune provocate de astfel de măsuri,
(7) orice altă pierdere economică, alta
decât cele cauzate de degradarea mediului, dacă este admisă de
legislația generală a tribunalului competent privind răspunderea
civilă,
în cazul
punctelor (1) – (5) și (7) de mai sus, în măsura în care pierderile
sau daunele provin sau rezultă din radiațiile ionizante emise de
orice sursă de radiații aflată în interiorul unei
instalații nucleare, de combustibilii nucleari sau de produsele ori
deșeurile radioactive ori materialele nucleare care sunt emanate de o
instalație nucleară, provin din aceasta sau sunt trimise către
aceasta, indiferent dacă acest lucru se datorează
proprietăților radioactive ale acestor materiale sau unei
combinații ale acestor proprietăți radioactive cu
proprietăți toxice, explozive sau alte proprietăți periculoase
ale materialelor respective;
3.           Alineatul (1) litera (l) se
înlocuiește cu următorul text:
(l) „accident
nuclear” înseamnă orice eveniment sau orice succesiune de evenimente având
aceeași origine care cauzează daune nucleare sau, dar numai în ceea
ce privește măsurile preventive, din care decurge o amenințare
gravă și iminentă de generare a unei astfel de daune.
4.           La alineatul (1), după
litera (l) se adaugă patru noi litere (m), (n), (o) și (p), după
cum urmează:
(m) „măsuri
de reabilitare” înseamnă orice măsuri rezonabile aprobate de
către autoritățile competente ale statului în care au fost luate
măsurile și care vizează reabilitarea sau restabilirea
componentelor avariate sau distruse ale mediului, ori introducerea, în cazul în
care acest lucru este rezonabil, a echivalentului acestor componente în mediu.
Legislația statului în care se produc daunele stabilește persoana
împuternicită să ia aceste măsuri;
(n) „măsuri preventive” înseamnă orice măsuri rezonabile
adoptate de către orice persoană după producerea unui accident
nuclear pentru a preveni sau a reduce la minimum daunele menționate la
litera (k) punctele (1) - (5) și (7), sub rezerva unei eventuale aprobări
din partea autorităților competente prevăzute de legislația
statului în care au fost luate măsurile respective;
(o) „măsuri rezonabile” înseamnă măsuri pe care legislația
instanței competente le consideră adecvate și
proporționale, având în vedere toate circumstanțele, cum ar fi:
(i) natura și amploarea daunelor suferite
sau, în cazul măsurilor preventive, natura și amploarea riscului de
producere a acestor daune;
(ii) gradul de eficiență estimat al
acestor măsuri, în momentul adoptării lor; precum și
(iii) cunoștințele științifice
și tehnice relevante.
(p) „dreptul
special de tragere”, denumit în continuare DST, înseamnă unitatea de cont,
definită de Fondul Monetar Internațional și utilizată de
acesta pentru operațiunile și tranzacțiile proprii.
5.           Alineatul (2) se
înlocuiește cu următorul text:
2. Statul pe
teritoriul căruia se află instalația poate, în cazul în care
riscurile sunt suficient de reduse încât să permită acest lucru,
să excludă orice instalație nucleară sau
cantități mici de material nuclear de la aplicarea prezentei
convenții, cu următoarele condiții:
(a)
în ceea ce privește instalațiile
nucleare, criteriile pentru o astfel de excludere au fost stabilite de
Consiliul Guvernatorilor Agenției Internaționale pentru Energie
Atomică și toate excluderile operate de către statul pe
teritoriul căruia se află instalația îndeplinesc criteriile
respective; precum și
(b)
în ceea ce privește cantitățile mici
de material nuclear, limitele maxime pentru excluderea acestor
cantități au fost stabilite de Consiliul Guvernatorilor Agenției
Internaționale pentru Energie Atomică și toate excluderile
operate de către statul pe teritoriul căruia se află
instalația se încadrează în limitele stabilite.
Criteriile de excludere a instalațiilor
nucleare și limitele maxime pentru excluderea cantităților mici
de materiale nucleare sunt revizuite periodic de către Consiliul
Guvernatorilor.
Articolul 3
După articolul I din Convenția de la
Viena din 1963, se adaugă două noi articole I A și I B,
după cum urmează:
Articolul I A
1.           Prezenta convenție se
aplică daunelor nucleare indiferent unde s-au produs.
2.           Cu toate acestea,
legislația statului pe teritoriul căruia se află instalația
poate exclude de la aplicarea prezentei convenții daunele suferite:
(a)
pe teritoriul unui stat care nu este parte
contractantă; sau
(b)
în orice zonă maritimă stabilită de
către un stat care nu este parte contractantă la convenție, în
conformitate cu dreptul internațional al mării.
3.           O excludere în temeiul
prezentului articol alineatul (2) se poate aplica numai în ceea ce
privește un stat care nu este parte contractantă, care, în momentul
în care a avut loc accidentul:
(a)
are o instalație nucleară pe teritoriul
său sau în orice zonă maritimă stabilită de acesta în
conformitate cu dreptul internațional al mării; și
(b)
nu oferă avantaje reciproce echivalente.
4.           Excluderile în temeiul
prezentului articol alineatul (2) nu afectează drepturile menționate
la articolul IX alineatul (2) litera (a), iar excluderile în temeiul
prezentului articol alineatul (2) litera (b) nu se pot aplica daunelor suferite
la bordul unei nave sau al unei aeronave sau de către o navă sau o
aeronavă.
Articolul I B
Prezenta convenție nu se aplică
instalațiilor nucleare utilizate în scopuri nepașnice.
Articolul 4
Articolul II din Convenția de la Viena
din 1963 se modifică după cum urmează:
1.           La sfârșitul alineatului
(3) litera (a) se adaugă următorul text:
2.           Statul pe teritoriul
căruia se află instalația poate limita cuantumul fondurilor
publice alocate pentru fiecare incident până la diferența, dacă
această diferență există, dintre cuantumul astfel instituit
și cuantumul stabilit în conformitate cu dispozițiile articolului V
alineatul (1).
3.           La sfârșitul alineatului
(4) se adaugă următorul text:
Statul pe
teritoriul căruia se află instalația poate limita cuantumul
fondurilor publice alocate conform prezentului articol alineatul (3) litera
(a).
4.           Alineatul (6) se
înlocuiește cu următorul text:
6. Nicio persoană nu este
răspunzătoare pentru pierderi sau daune care nu sunt daune nucleare în
temeiul articolului I alineatul (1) litera (k), dar care ar fi putut fi
stabilite ca atare în temeiul literei respective.
Articolul 5
După prima teză din articolul III
din Convenția de la Viena din 1963 se adaugă următorul text:
Cu toate acestea, statul pe teritoriul
căruia se află instalația poate exclude această
obligație în ceea ce privește transportul care se
desfășoară integral pe propriul teritoriu.
Articolul 6
Articolul IV din Convenția de la Viena
din 1963 se modifică după cum urmează:
1.           Alineatul (3) se
înlocuiește cu următorul text:
3. Unui operator nu îi revine nicio
răspundere în temeiul prezentei convenții dacă acesta
dovedește că daunele nucleare sunt rezultatul direct al unor acte de
conflict armat, ostilități, război civil sau insurecție.
2.           Alineatul (5) se
înlocuiește cu următorul text:
5. Operatorul nu este răspunzător,
în sensul prezentei convenții, pentru daunele nucleare provocate:
(a)
instalației nucleare propriu-zise și
oricăror altor instalații nucleare, inclusiv unei instalații nucleare
în curs de construcție, în locația unde este amplasată
instalația respectivă; precum și
(b)
bunurilor aflate din aceeași locație,
care sunt utilizate sau urmează să fie utilizate pentru
instalațiile respective.
3.           Alineatul (6) se
înlocuiește cu următorul text:
6.
Despăgubirile pentru daunele provocate mijloacelor de transport în care se
aflau materialele nucleare implicate la momentul accidentului nuclear nu
trebuie să aibă ca efect reducerea răspunderii operatorului în
ceea ce privește alte daune până la o sumă mai mică de 150
de milioane DST sau orice sumă mai mare stabilită de legislația
unei părți contractante sau o sumă stabilită în temeiul
articolului V alineatul (1) litera (c).
4. Alineatul (7) se înlocuiește cu
următorul text:
7. Nicio dispoziție din prezenta
convenție nu afectează răspunderea unei persoane fizice pentru
daunele nucleare pentru care operatorul, în conformitate cu alineatul (3) sau (5)
din prezentul articol, nu este responsabil în temeiul prezentei convenții
și pe care persoana respectivă le-a cauzat printr-un act sau o
omisiune săvârșite cu intenția de a cauza un prejudiciu.
Articolul 7
1.           Textul articolului V din
Convenția de la Viena din 1963 se înlocuiește cu următorul text:
1. Statul pe teritoriul căruia se
află instalația poate limita răspunderea operatorului pentru
fiecare accident nuclear:
(a)
la un cuantum care să nu fie inferior sumei de
300 de milioane DST; sau
(b)
la un cuantum care să nu fie inferior sumei de
150 de milioane DST, cu condiția ca peste această sumă și
până la cel puțin 300 de milioane de DST statul respectiv să
aloce fonduri publice pentru a compensa daunele nucleare; sau
(c)
pentru o perioadă de maximum 15 ani de la data
intrării în vigoare a prezentului protocol, la un cuantum tranzitoriu care
să nu fie inferior sumei de 100 de milioane DST în ceea ce privește
un accident nuclear survenit în perioada respectivă. Poate fi stabilit un
cuantum inferior sumei de 100 de milioane DST, cu condiția ca statul
respectiv să furnizeze, din fonduri publice, un cuantum cuprins între
respectiva valoare inferioară și 100 de milioane DST pentru a
compensa daunele nucleare.
2.           Fără a aduce
atingere alineatului (1) din prezentul articol, statul pe teritoriul
căruia se află instalația, ținând seama de natura
instalației nucleare sau a substanțelor nucleare în cauză
și de eventualele consecințe ale unui accident produs de acestea,
poate stabili un cuantum mai mic al răspunderii operatorului, cu
condiția ca orice sumă astfel stabilită să nu fie, în
niciun caz, mai mică de 5 milioane DST, și cu condiția ca statul
pe teritoriul căruia se află instalația să garanteze
furnizarea de fonduri publice până la cuantumul stabilit în conformitate
cu alineatul (1).
3.           Cuantumurile fixate de statul
pe teritoriul căruia se află instalația în responsabilitatea
operatorului în conformitate cu alineatele (1) și (2) din prezentul
articol și cu articolul IV alineatul (6) se aplică indiferent de
locul în care s-a produs accidentul nuclear.
2. După articolul V, se adaugă patru
noi articole V A, V B, V C și V D,
după cum urmează:
Articolul V A
1.           Dobânda și cheltuielile
stabilite de o instanță sesizată cu o acțiune în
despăgubire pentru daune nucleare se plătesc în plus față
de cuantumurile prevăzute la articolul V.
2.           Cuantumurile menționate
la articolul V și la articolul IV alineatul (6) pot fi convertite în
monedă națională, în cifre rotunjite.
Articolul V B
Fiecare parte contractantă se
asigură că persoanele care au suferit daune nucleare își pot
exercita drepturile la despăgubire fără a trebui să
inițieze proceduri separate în funcție de originea fondurilor
destinate acestei despăgubiri.
Articolul V C
1.           În cazul în care
instanțele judecătorești competente nu sunt instanțele din
statul pe teritoriul căruia se află instalația, ci
instanțele altei părți contractante, fondurile publice
prevăzute la articolul V alineatul (1) literele (b) și (c) și la
articolul VII alineatul (1), precum și dobânzile și cheltuielile
stabilite de instanță, pot fi puse la dispoziție de către
această altă parte contractantă. Statul pe teritoriului
căruia se află instalația rambursează celeilalte
părți contractante toate sumele astfel plătite. Cele două
părți contractante convin asupra procedurii de rambursare.
2.           În cazul în care
instanțele judecătorești competente nu sunt instanțele din
statul pe teritoriul căruia se află instalația, ci
instanțele altei părți contractante, partea contractantă
ale cărei instanțe sunt competente ia toate măsurile necesare
pentru a permite statului pe teritoriul căruia se află
instalația să intervină în proceduri și să participe
la toate acordurile privind despăgubirea.
Articolul V D
1.           Directorul general al
Agenției Internaționale pentru Energie Atomică convoacă o
reuniune a părților contractante pentru modificarea limitelor
răspunderii menționate la articolul V, dacă o treime din
părțile contractante își exprimă dorința în acest
sens.
2.           Modificările se
adoptă cu o majoritate de două treimi din părțile
contractante prezente și care votează, cu condiția ca cel
puțin jumătate din părțile contractante să fie prezente
în momentul votului.
3.           În cazul în care
hotărăște cu privire la o propunere de modificare a limitelor,
reuniunea părților contractante ia în considerare, printre altele,
riscul de daune care rezultă dintr-un accident nuclear, fluctuațiile
valorilor monetare, precum și capacitatea pieței de asigurări.
4.           (a) Orice modificare
adoptată în conformitate cu alineatul (2) din prezentul articol se
notifică de către directorul general al AIEA spre acceptare tuturor
părților contractante. Modificarea este considerată
acceptată la sfârșitul unei perioade de 18 luni după ce a fost
notificată, cu condiția ca cel puțin o treime din
părțile contractante la momentul adoptării modificării în
cadrul reuniunii să fi comunicat directorului general al AIEA că
acceptă modificarea respectivă. O modificare acceptată în
conformitate cu prezentul alineat intră în vigoare pentru
părțile contractante care au acceptat-o la 12 luni de la data
acceptării sale.
(b) În cazul în care, în termen de 18 luni de la
data notificării spre acceptare, o modificare nu a fost acceptată în
conformitate cu litera (a), modificarea este considerată respinsă.
5.           Pentru fiecare parte
contractantă care acceptă o modificare după ce aceasta a fost
acceptată, dar nu a intrat încă în vigoare, sau după data
intrării sale în vigoare în conformitate cu alineatul (4) din prezentul
articol, modificarea intră în vigoare la 12 luni de la data
acceptării sale de către respectiva parte contractantă.
6.           Un stat care devine parte la
prezenta convenție după intrarea în vigoare a unei modificări în
conformitate cu alineatul (4), dacă nu exprimă o intenție
contrară:
(a)
este considerat parte la prezenta convenție,
astfel cum a fost modificată; precum și
(b)
este considerat parte la convenția
nemodificată în relația cu orice stat-parte care nu are
obligații în temeiul modificării.
Articolul 8
Articolul VI din Convenția de la Viena
din 1963 se modifică după cum urmează:
1.           Alineatul (1) se
înlocuiește cu următorul text:
(a)
Drepturile la despăgubire în temeiul prezentei
convenții se sting în cazul în care nu se introduce o acțiune:
(i) în termen de treizeci de ani de la data
producerii accidentului nuclear, în caz de deces și de vătămare
corporală;
(ii) în termen de zece ani de la data producerii
accidentului nuclear, în ceea ce privește alte daune.
(b)
Dacă însă, în temeiul legislației
statului pe teritoriul statului pe care se află instalația,
răspunderea operatorului este acoperită printr-o asigurare sau
printro altă garanție financiară incluzând fonduri de stat
pentru o perioadă mai lungă, legislația instanței
competente poate să prevadă că drepturile la despăgubire
împotriva operatorului nu se sting decât după expirarea respectivei
perioade mai lungi de timp, care nu trebuie să depășească
perioada pentru care răspunderea este acoperită în temeiul
legislației statului pe teritoriul căruia se află
instalația.
(c)
Acțiunile în despăgubire în caz de deces
și de vătămare corporală sau, în temeiul unei perioade mai
lungi în conformitate cu litera (b) din prezentul alineat, cu privire la alte
daune, care sunt introduse după o perioadă de zece ani de la data
accidentului nuclear nu trebuie să afecteze în niciun fel drepturile la
despăgubiri în temeiul prezentei convenții ale unei persoane care a
intentat o acțiune împotriva operatorului înainte de expirarea termenului
respectiv.
2.           Alineatul (2) se
elimină.
3.           Alineatul (3) se
înlocuiește cu următorul text:
3. Drepturile la despăgubiri în temeiul
convenției fac obiectul prescripției sau stingerii, în funcție
de dispozițiile legislației instanței competente, în cazul în
care nu se intentează o acțiune în termen de trei ani de la data la
care persoana care a suferit daune a avut cunoștință sau ar fi
trebuit, în mod normal, să aibă cunoștință de daune și
de operatorul responsabil pentru acestea, cu condiția să nu se
depășească termenele prevăzute la alineatul (1) literele
(a) și (b) din prezentul articol.
Articolul 9
Articolul VII se modifică după cum
urmează:
1.           La alineatul (1), se introduc
următoarele două teze la sfârșitul alineatului, care, astfel modificat,
devine litera (a):
În cazul în care
răspunderea operatorului este nelimitată, statul pe teritoriul
căruia se află instalația poate stabili o valoare limită a
garanției financiare a operatorului responsabil, cu condiția ca o
astfel de limită să nu fie mai mică de 300 de milioane DST.
Statul pe teritoriul căruia se află instalația asigură
plata cererilor de despăgubire pentru daunele nucleare care au fost
stabilite a fi în sarcina operatorului, în măsura în care nivelul de
garanție financiară nu este suficient pentru a satisface aceste
cereri, dar fără a se depăși valoarea garanției
financiare care trebuie furnizată în conformitate cu prezentul alineat.
2.           La alineatul (1) se
adaugă o nouă literă, (b), după cum urmează:
(b)
Fără a aduce atingere dispozițiilor literei (a) din prezentul
alineat, în cazul în care răspunderea operatorului este nelimitată,
statul pe teritoriul căruia se află instalația, având în vedere
natura instalației nucleare sau a substanțelor nucleare în cauză
și eventualele consecințe ale unui accident produs de acestea, poate
stabili o valoare mai mică a garanției financiare a operatorului, cu
condiția ca orice sumă astfel stabilită să nu fie, în
niciun caz, mai mică de 5 milioane DST și cu condiția ca
statul pe teritoriul căruia se află instalația să asigure
plata cererilor de despăgubire pentru daunele nucleare care au fost
stabilite a fi în sarcina operatorului prin furnizarea fondurilor necesare, în
măsura în care nivelul asigurării sau al altei garanții
financiare este insuficient pentru a satisface aceste cereri și până
la limita stabilită la litera (a) din prezentul alineat.
3.           La alineatul (3), după
cuvântul„sus-menționat”se inserează textul „sau articolului V
alineatul (1) literele (b) și (c)”.
Articolul 10
Articolul VIII din Convenția de la Viena
din 1963 se modifică după cum urmează:
1.           Textul articolului VIII
devine alineatul (1) al articolului respectiv.
2.           Se inserează un nou
alineat, (2), după cum urmează:
2. Sub rezerva aplicării regulii de la
articolul VI alineatul (1) litera (c), dacă, în cazul acțiunilor
intentate împotriva operatorului, dauna care trebuie despăgubită în
temeiul prezentei convenții depășește sau este probabil
să depășească cuantumul maxim furnizat în conformitate cu
articolul V alineatul (1), în repartizarea despăgubirii se acordă
prioritate cererilor de despăgubire în caz de deces sau vătămare
corporală.
Articolul 11
La articolul X din Convenția de la Viena
din 1963 se adaugă o nouă teză la sfârșitul articolului,
după cum urmează:
De asemenea, dreptul de recurs prevăzut
la prezentul articol poate fi extins asupra statului pe teritoriul căruia
se află instalația în măsura în care aceasta a furnizat fonduri
publice în temeiul prezentei convenții.
Articolul 12
Articolul XI din Convenția de la Viena
din 1963 se modifică după cum urmează:
1.           Se inserează un nou
alineat, (1a), după cum urmează:
1a. Atunci când
un accident nuclear se produce în zona economică exclusivă a unei
părți contractante sau, în cazul în care acest tip de zonă nu a
fost stabilită, într-un spațiu care nu depășește
limitele unei zone economice exclusive, dacă ar fi ca aceasta să fie
stabilită, instanțele părții contractante sunt singurele
competente, în sensul prezentei convenții, să soluționeze
acțiunile privind daunele nucleare provocate de accidentul nuclear
respectiv. Teza anterioară se aplică în cazul în care respectiva
parte contractantă notificase depozitarului o astfel de zonă înainte
de producerea accidentului nuclear. Nicio dispoziție a prezentului alineat
nu poate fi interpretată în sensul autorizării exercitării
competenței judiciare într-o manieră contrară normelor dreptului
internațional al mării, cum ar fi Convenția Organizației
Națiunilor Unite privind dreptul mării.
2.           Alineatul (2) se
înlocuiește cu următorul text:
2. În cazul în
care accidentul nuclear nu se produce pe teritoriul vreuneia dintre
părțile contractante sau într-o zonă notificată în temeiul
alineatului (1a) ori în cazul în care locul accidentului nuclear nu poate fi
determinat cu certitudine, competența de a soluționa astfel de
acțiuni aparține instanțelor statului pe teritoriul căruia
se află instalația în responsabilitatea operatorului.
3.           La alineatul (3) primul rând
și la litera (b), după punctul „1” se introduce „ , (1a)”.
4.           Se inserează un nou
alineat, (4), după cum urmează:
4. Partea contractantă ale cărei
instanțe sunt competente adoptă măsurile necesare pentru ca doar
una din instanțele sale să fie competentă în legătură
cu accidentele nucleare.
Articolul 13
După articolul XI se adaugă un nou articol
XI A, după cum urmează:
Articolul XI A
În ceea ce privește acțiunile în
despăgubire pentru daune nucleare, partea contractantă ale cărei
instanțe sunt competente adoptă măsurile necesare pentru ca:
(a)
orice stat să poată introduce o
acțiune în numele persoanelor care au suferit daune nucleare, care sunt
cetățeni ai statului respectiv sau își au domiciliul sau
reședința pe teritoriul acestuia și care și-au exprimat
acordul în acest sens; precum și
(b)
orice persoană să poată introduce,
în temeiul prezentei convenții, o acțiune pentru valorificarea
drepturilor dobândite prin subrogare sau prin cesiune.
Articolul 14
Textul articolului XII din Convenția de
la Viena din 1963 se înlocuiește cu următorul text:
Articolul XII
1.           O hotărâre care nu mai
poate face obiectul unei căi de atac ordinare, pronunțată de o
instanță competentă a unei părți contractante, este
recunoscută, cu excepția cazului în care:
(a)
hotărârea a fost obținută prin dol;
(b)
partea împotriva căreia a fost
pronunțată hotărârea nu a avut posibilitatea de ași
susține cauza; sau
(c)
hotărârea judecătorească contravine
politicii publice a părții contractante pe teritoriul căreia se
solicită recunoașterea sau aceasta nu este în acord cu normele
fundamentale ale justiției.
2.           O hotărâre
judecătorească care este recunoscută în conformitate cu
alineatul (1) din prezentul articol, atunci când este prezentată pentru
executare în conformitate cu procedurile prevăzute de legislația
părții contractante în care se solicită executarea, trebuie
să fie executorie la fel ca orice hotărâre pronunțată de o
instanță a părții contractante respective. Fondul cererii
asupra căreia s-a pronunțat hotărârea judecătorească
nu face obiectul unor proceduri ulterioare.
Articolul 15
Articolul XIII din Convenția de la Viena
din 1963 se modifică după cum urmează:
1.           Textul articolului XIII
devine alineatul (1) al articolului respectiv.
2.           Se inserează un nou
alineat, (2), după cum urmează:
2. Fără a se aduce atingere
dispozițiilor alineatului (1) din prezentul articol, în condițiile în
care despăgubirile pentru daunele nucleare depășesc suma de 150
de milioane DST, legislația statului pe teritoriul căruia se
află instalația poate deroga de la dispozițiile prezentei
convenții în ceea ce privește daunele nucleare suferite pe teritoriul
sau în orice zonă maritimă stabilită în conformitate cu dreptul
internațional al mării ale unui alt stat care, la momentul
accidentului, posedă o instalație nucleară pe un astfel de
teritoriu, în măsura în care aceasta nu prevede avantaje reciproce într-un
cuantum echivalent.
Articolul 16
Textul articolului XVIII din Convenția de
la Viena din 1963 se înlocuiește cu următorul text:
Prezenta convenție nu aduce atingere
drepturilor și obligațiilor unei părți contractante în
temeiul normelor generale de drept internațional public.
Articolul 17
După articolul XX din Convenția de
la Viena din 1963 se inserează un nou articol XX A cu
următorul cuprins:
Articolul XX A
1.           În cazul unui litigiu între
părțile contractante privind interpretarea sau aplicarea prezentei
convenții, părțile implicate se consultă în vederea
soluționării acestuia prin negociere sau prin orice alte mijloace
amiabile de soluționare a litigiilor pe care le consideră
acceptabile.
2.           În cazul în care un litigiu
de natura celui menționat la prezentul articol alineatul (1) nu poate fi
soluționat în termen de șase luni de la cererea de consultare
prevăzută la prezentul articol alineatul (1), la cererea
oricăreia dintre părțile implicate, litigiul va fi supus
arbitrajului sau trimis spre soluționare Curții Internaționale
de Justiție. În cazul în care un litigiu este supus arbitrajului, iar, în
termen de șase luni de la data solicitării, părțile
implicate nu reușesc să se pună de acord asupra organizării
arbitrajului, oricare din părți poate cere președintelui
Curții Internaționale de Justiție sau Secretarului General al
Organizației Națiunilor Unite să desemneze unul sau mai
mulți arbitri. În caz de conflict între cererile părților
implicate în litigiu, se ia în considerare cererea adresată Secretarului
General al Organizației Națiunilor Unite.
3.           În cazul în care
ratifică, acceptă, aprobă prezenta convenție sau aderă
la aceasta, un stat poate declara că nu se consideră obligat prin una
dintre cele două sau prin ambele proceduri de soluționare a litigiilor
prevăzute la prezentul articol alineatul (2). Celelalte
părți contractante nu sunt obligate prin nicio procedură de
soluționare a litigiilor prevăzută la prezentul articol
alineatul (2) în ceea ce privește o parte contractantă pentru care
este în vigoare o astfel de declarație.
4.           O parte contractantă
care a făcut o declarație în conformitate cu prezentul articol
alineatul (3) poate să o retragă în orice moment printr-o notificare
adresată depozitarului.
Articolul 18
1.           Se elimină articolele XX
– XXV, articolul XXVI alineatele (2), (3) și punctul „1.”, articolele
XXVII și XXIX din Convenția de la Viena din 1963.
2.           Convenția de la Viena
din 1963 și prezentul protocol se consideră și se
interpretează împreună de către părțile la prezentul
protocol ca fiind un text unic la care se poate face trimitere sub numele de
„Convenția de la Viena din 1997 privind răspunderea civilă
pentru daune nucleare”.
Articolul 19
1.           Un stat care este parte la
prezentul protocol, dar care nu este parte la Convenția de la Viena din 1963,
este obligat să respecte dispozițiile convenției, astfel cum a
fost modificată prin prezentul protocol, în raport cu alte
state-părți la prezentul protocol, și, dacă acest stat nu a
exprimat o intenție contrară la momentul depunerii unui instrument la
care se face trimitere la articolul 20, el este obligat să respecte
dispozițiile Convenției de la Viena din 1963 în raport cu statele
care sunt părți numai la aceasta.
2.           Nicio dispoziție din
prezentul protocol nu afectează obligațiile unui stat care este parte
atât la Convenția de la Viena din 1963, cât și la prezentul protocol,
în raport cu un stat care este parte la Convenția de la Viena din 1963,
dar nu este parte la prezentul protocol.
Articolul 20
1.           Prezentul protocol este
deschis spre semnare tuturor statelor la sediul Agenției
Internaționale pentru Energie Atomică de la Viena, de la 29
septembrie 1997 până la intrarea sa în vigoare.
2.           Prezentul protocol face
obiectul ratificării, acceptării sau aprobării de către
statele semnatare.
3.           După intrarea sa în vigoare,
orice stat care nu a semnat prezentul protocol poate adera la acesta.
4.           Instrumentele de ratificare,
acceptare, aprobare sau aderare se depun la directorul general al Agenției
Internaționale pentru Energie Atomică, care este depozitarul
prezentului protocol.
Articolul 21
1.           Prezentul protocol intră
în vigoare în termen de trei luni de la data depunerii celui deal cincilea
instrument de ratificare, acceptare sau aprobare.
2.           Pentru fiecare stat care
ratifică, acceptă, aprobă sau aderă la prezentul protocol
după depozitarea celui de-al cincilea instrument de ratificare, acceptare
sau aprobare, prezentul protocol intră în vigoare în termen de trei luni
de la data depunerii de către statul în cauză a instrumentului
corespunzător.
Articolul 22
1.           Orice parte contractantă
poate denunța prezentul protocol printr-o notificare scrisă
adresată depozitarului.
2.           Denunțarea intră în
vigoare la un an de la data la care depozitarul primește notificarea.
3.           Denunțarea de către
oricare dintre părțile contractante la prezentul protocol a
Convenției de la Viena din 1963, în conformitate cu articolul XXVI din
aceasta, nu este considerată în niciun caz o denunțare a
Convenției de la Viena din 1963, astfel cum a fost modificată prin
prezentul protocol.
4.           Fără a se aduce atingere
unei denunțări a prezentului protocol de către o parte
contractantă în conformitate cu prezentul articol, dispozițiile
prezentului protocol rămân în continuare aplicabile pentru toate daunele
nucleare provocate de un accident nuclear survenit înainte ca o astfel de
denunțare să înceapă să producă efecte.
Articolul 23
Depozitarul notifică în cel mai scurt
timp statelor-părți și celorlalte state membre:
(a)
fiecare semnare a prezentului protocol;
(b)
fiecare depunere a unui instrument de ratificare,
acceptare, aprobare sau aderare;
(c)
intrarea în vigoare a prezentului protocol;
(d)
orice notificare primită în temeiul
articolului XI alineatul (1a);
(e)
cererile de convocare a unei conferințe de
revizuire în temeiul articolul XXVI din Convenția de la Viena din 1963
și a unei reuniuni a părților contractante în temeiul
articolului V D din Convenția de la Viena din 1963, astfel cum a fost
modificată prin prezentul protocol;
(f)
notificările de denunțare primite în
temeiul articolului 22 și alte notificări pertinente referitoare la
prezentul protocol.
Articolul 24
1.           Originalul prezentului
protocol, ale cărui versiuni în limbile arabă, chineză,
engleză, franceză, rusă și spaniolă sunt în egală
măsură autentice, se depune la depozitar.
2.           Agenția
Internațională pentru Energie Atomică stabilește textul
consolidat al Convenției de la Viena din 1963, astfel cum a fost
modificată prin prezentul protocol, în limbile arabă, chineză,
engleză, franceză, rusă și spaniolă, astfel cum se
prevede în anexa la prezentul protocol.
3.           Depozitarul comunică
tuturor statelor copii certificate conforme ale prezentului protocol,
împreună cu textul consolidat al Convenției de la Viena din 1963,
astfel cum a fost modificată prin prezentul protocol.
DREPT CARE, subsemnații, pe deplin
autorizați în acest sens, au semnat prezentul protocol.
Adoptat la Viena, la doisprezece septembrie o
mie nouă sute nouăzeci și șapte.
[1]               JO L 12, 16.1.2001, p. 1.
[2]               http://ec.europa.eu/energy/nuclear/studies/nuclear_en.htm
[3]               JO L 12, 16.1.2001, p. 1.
[4]               Recunoașterea nu poate fi refuzată decât în
următoarele cazuri: (a) atunci când hotărârea a fost
obținută în mod fraudulos; (b) atunci când partea împotriva
căreia a fost pronunțată hotărârea nu a avut posibilitatea
de a-și susține cauza; sau (c) atunci când hotărârea este în
contradicție cu politica publică („ordinea de drept”) a
părții contractante pe teritoriul căreia se solicită
recunoașterea ori dacă aceasta nu este în conformitate cu normele
fundamentale ale justiției.
[5]               CEJ, cauza 22/70 („EART”), Rec., 1971, p. 263.
[6]               JO L 299, 16.11.2005, p. 62.
[7]               JO L 339, 12.12.2007, p. 3.
[8]               JO L 12, 16.1.2001, p. 1.


                               COMISIA
                               EUROPEANĂ

                                                        Bruxelles, 4.6.2015
                                                        COM(2015) 280 final

                                                        ANNEX 1

                                              ANEXĂ

                                                  la

                                Propunerea de decizie a Consiliului

        de stabilire a poziției care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în
     privința anumitor rezoluții ce vor fi votate în cadrul Organizației Internaționale a Viei și
                                            Vinului (OIV)

RO                                                                                RO
 ---pagebreak---                                                   ANEXĂ

     Sub rezerva unei eventuale revizuiri ulterioare în funcție de noile evoluții, statele membre,
     acționând împreună în interesul Uniunii, sprijină numai următoarele proiecte de rezoluții în
     cadrul etapei 7 referitoare la metodele de analiză pentru stabilirea compoziției produselor din
     sectorul vitivinicol, la specificațiile de puritate și de identificare ale substanțelor utilizate în
     cadrul practicilor oenologice și la practicile oenologice:
     OENO-TECHNO 10-445, tratarea cu glutation – must
     OENO-TECHNO 10-446, tratarea cu glutation – vinuri
     OENO-TECHNO 13-532, tratarea mustului utilizând drojdie inactivă bogată în glutation
     OENO-TECHNO 13-533, tratarea vinurilor utilizând drojdie inactivă bogată în glutation
     OENO-MICRO 13-531, activatori ai fermentării malolactice
     OENO-SPECIF 14-554, actualizarea monografiei referitoare la taninurile oenologice
     OENO-SPECIF 14-555, actualizarea monografiei referitoare la cazeină
     OENO-SPECIF 14-557, actualizarea monografiei referitoare la proteinele de origine vegetală
     OENO-SCMA 13-527, determinarea distribuției deuteriului în acidul acetic extras din oțetul
     din vin utilizând rezonanța magnetică nucleară (RMN)
     OENO-SCMA 09-419B, metode specifice de analiză a zahărului din struguri (must de
     struguri concentrat rectificat) – indicele Folin-Ciocalteu
     OENO-SCMA 09-419B, metode specifice de analiză a zahărului din struguri (must de
     struguri concentrat rectificat)
     OENO-SCMA 14-549, determinarea acidității volatile – revizuirea metodei
     OENO-SCMA 14-551, determinarea acidității totale – revizuirea metodei

RO                                                    2                                                     RO
 ---documentbreak---                                COMISIA
                               EUROPEANĂ

                                                        Bruxelles, 4.6.2015
                                                        COM(2015) 280 final

                                                        2015/0126 (NLE)

                                            Propunere de

                                    DECIZIE A CONSILIULUI

        de stabilire a poziției care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în
     privința anumitor rezoluții ce vor fi votate în cadrul Organizației Internaționale a Viei și
                                            Vinului (OIV)

RO                                                                                RO
 ---pagebreak---                                        EXPUNERE DE MOTIVE

     1.       CONTEXTUL PROPUNERII
     Organizația Internațională a Viei și Vinului (OIV) este o organizație interguvernamentală cu
     caracter științific și tehnic activă în sectorul viței de vie, vinului, băuturilor pe bază de vin,
     strugurilor de masă, stafidelor și al altor produse derivate din vița de vie. Obiectivele OIV
     sunt (i) să informeze cu privire la măsurile prin care preocupările producătorilor,
     consumatorilor și ale altor actori din sectorul produselor vitivinicole pot fi luate în
     considerare, (ii) să asiste alte organizații internaționale implicate în activități de standardizare
     și (iii) să contribuie la armonizarea la nivel internațional a practicilor și a standardelor
     existente. În prezent, un număr de 46 de state sunt membre ale OIV, dintre care 21 sunt state
     membre ale Uniunii. La ora actuală, UE nu este membru al OIV.
     La nivelul UE, în temeiul Regulamentului (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al
     Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor
     produselor agricole (Regulamentul privind OCP, JO L 347, p. 671), anumite rezoluții adoptate
     și publicate de OIV au efect asupra legislației UE. Regulamentul privind OCP prevede
     trimiteri la rezoluțiile OIV în următoarele dispoziții:
     -        anumite metode de analiză pentru stabilirea compoziției produselor din sectorul
              vitivinicol adoptate și publicate de OIV, pe care Comisia trebuie să se bazeze, cu
              excepția cazului în care acestea ar fi ineficace sau neadecvate pentru obiectivul
              urmărit de Uniune [articolul 80 alineatul (5) din Regulamentul privind OCP);
     -        anumite specificații de puritate și de identificare ale substanțelor utilizate în cadrul
              practicilor oenologice, astfel încât normele adoptate și publicate de OIV în acest sens
              să devină ipso facto obligatorii în Uniune [articolul 9 din Regulamentul (CE)
              nr. 606/2009 al Comisiei din 10 iulie 2009 de stabilire a anumitor norme de aplicare
              a Regulamentului (CE) nr. 479/2008 al Consiliului în privința categoriilor de produse
              viticole, a practicilor oenologice și a restricțiilor care se aplică acestora, JO L 193,
              p. 1];
     -        practicile oenologice adoptate și publicate de OIV, pe care Comisia trebuie să le ia în
              considerare atunci când autorizează astfel de practici [articolul 80 alineatul (3) litera
              (a) din Regulamentul privind OCP]; precum și
     -        aceleași practici oenologice atunci când sunt utilizate, înainte de autorizarea acestora
              în conformitate cu articolul 80 alineatul (3) din Regulamentul privind OCP, pentru
              producția de vinuri în țările terțe [articolul 90 alineatul (2) din Regulamentul privind
              OCP].
     În mod similar, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 2870/2000 al Comisiei din 19 decembrie
     2000 de stabilire a metodelor comunitare de referință pentru analiza băuturilor spirtoase (JO
     L 333, p. 20), anumite rezoluții adoptate și publicate de OIV au efect asupra legislației UE.
     Articolul 3 din Regulamentul nr. 2870/2000 face trimitere la rezoluțiile OIV în cazul în care
     nu sunt stabilite metode de referință analitice comunitare pentru detectarea și cuantificarea
     substanțelor conținute de o anumită băutură spirtoasă.
     Pe baza discuțiilor care au avut loc în cadrul grupurilor de experți pentru a pregăti Adunarea
     generală a OIV, se poate preconiza că pe ordinea de zi a Adunării generale vor fi incluse, spre
     adoptare, următoarele rezoluții care produc efecte juridice asupra acquis-ului UE:
     –        Proiectele de rezoluții OENO-TECHNO 10-445, 10-446, 13-532, 13-533 și OENO-
              MICRO 13-531 stabilesc noi practici oenologice. În conformitate cu articolul 80

RO                                                    2                                                     RO
 ---pagebreak---               alineatul (3) litera (a) și cu articolul 90 alineatul (2) din Regulamentul (UE)
              nr. 1308/2013, aceste rezoluții vor avea efect asupra acquis-ului.
     –        Proiectele de rezoluție OENO-SPECIF 14-554, 14-555 și 14-557 stabilesc
              specificațiile de puritate și de identificare ale substanțelor utilizate într-o practică
              oenologică. Aceste practici oenologice au fost publicate și recomandate de OIV, cu
              condiția ca specificațiile substanței utilizate să fie adoptate (Codul internațional al
              practicilor oenologice al OIV, § 2.1.20 și § 3.4.14). În conformitate cu articolul 80
              alineatul (3) litera (a) și cu articolul 90 alineatul (2) din Regulamentul (UE)
              nr. 1308/2013, precum și cu articolul 9 din Regulamentul (CE) nr. 606/2009 al
              Comisiei, aceste rezoluții vor avea efect asupra acquis-ului.
     –        Proiectele de rezoluții OENO-SCMA 13-527, 09-419D, 09-419C, 14-549 și 14-551
              stabilesc metode de analiză. În conformitate cu articolul 80 alineatul (3) litera (a) și
              cu articolul 80 alineatul (5) din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013, aceste rezoluții
              vor avea efect asupra acquis-ului.
     Rezoluțiile menționate mai sus au fost discutate pe larg de experții științifici și tehnici din
     sectorul vitivinicol. Acestea contribuie la armonizarea la nivel internațional a standardelor din
     sectorul vitivinicol și vor constitui un cadru care va garanta concurența echitabilă în comerțul
     cu produse din sectorul vitivinicol. Prin urmare, aceste rezoluții ar trebui sprijinite.
     Ca și în trecut, este de așteptat ca ordinea de zi a reuniunii Adunării generale a OIV să sufere
     în continuare modificări și ca alte rezoluții cu efect asupra acquis-ului să fie adăugate pe
     ordinea de zi. Pentru a asigura eficiența activității Adunării generale, respectând în același
     timp dispozițiile tratatelor, Comisia va completa și/sau va modifica în timp util prezenta
     propunere pentru a permite Consiliului să adopte poziția care urmează să fie luată și în cazul
     acestor rezoluții.

RO                                                  3                                                    RO
 ---pagebreak---                                                                   2015/0126 (NLE)

                                                   Propunere de

                                         DECIZIE A CONSILIULUI

        de stabilire a poziției care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în
     privința anumitor rezoluții ce vor fi votate în cadrul Organizației Internaționale a Viei și
                                            Vinului (OIV)

     CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
     având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 43
     coroborat cu articolul 218 alineatul (9),
     având în vedere propunerea Comisiei Europene,
     întrucât:
     (1)    Organizația Internațională a Viei și Vinului (OIV) va examina și, eventual, va adopta
            rezoluții care vor avea efect asupra legislației Uniunii în cadrul următoarei Adunări
            Generale din 10 iulie 2015.
     (2)    În prezent, Uniunea nu este membru al OIV. Un număr de 21 de state membre ale UE
            fac parte din OIV. Aceste state membre au posibilitatea de a propune amendamente la
            proiectele de rezoluții ale OIV și vor fi invitate să adopte unele dintre proiectele de
            rezoluții ale OIV în cadrul următoarei Adunări Generale a OIV din 10 iulie 2015.
     (3)    Statele membre au datoria de a coopera în mod loial, în conformitate cu articolul 4
            alineatul (3) din Tratatul privind Uniunea Europeană. Prin urmare, poziția Uniunii
            privind aceste rezoluții în legătură cu aspectele care țin de competența Uniunii trebuie
            adoptată de către Consiliu și exprimată în cadrul reuniunilor OIV de către statele
            membre care fac parte din OIV, acționând împreună în interesul Uniunii.
     (4)    În temeiul Regulamentului (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al
            Consiliului1 și al Regulamentului (CE) 606/2009 al Comisiei2, anumite rezoluții
            adoptate și publicate de OIV au efect asupra legislației UE.
     (5)    Articolul 80 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 prevede că
            Comisia trebuie să ia în considerare practicile oenologice și metodele de analiză
            recomandate și publicate de OIV, atunci când autorizează practicile oenologice.
     (6)    Articolul 80 alineatul (5) din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 prevede că Comisia,
            atunci când stabilește metodele de analiză pentru stabilirea compoziției produselor din
            sectorul vitivinicol, trebuie să se bazeze pe toate metodele relevante recomandate și
            publicate de OIV, cu excepția cazului în care acestea ar fi ineficace sau neadecvate
            pentru obiectivul urmărit de Uniune.

     1
             Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013
             de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor
             (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului (JO L
             347, 20.12.2013, p. 671).
     2
             Regulamentul (CE) nr. 606/2009 al Comisiei din 10 iulie 2009 de stabilire a anumitor norme de aplicare
             a Regulamentului (CE) nr. 479/2008 al Consiliului în privința categoriilor de produse viticole, a
             practicilor oenologice și a restricțiilor care se aplică acestora (JO L 193, 24.7.2009, p. 1).

RO                                                        4                                                           RO
 ---pagebreak---      (7)    Articolul 90 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 prevede că produsele
            din sectorul vitivinicol importate în Uniune trebuie să fie obținute în conformitate cu
            practicile oenologice autorizate de Uniune în temeiul regulamentului respectiv sau,
            înainte de autorizarea respectivă, în conformitate cu practicile oenologice recomandate
            și publicate de OIV.
     (8)    Articolul 9 din Regulamentul (CE) nr. 606/2009 prevede că, în cazul în care nu sunt
            stabilite de către Comisie, specificațiile privind puritatea și identitatea substanțelor
            utilizate pentru practicile oenologice sunt cele stabilite și publicate de OIV.
     (9)    Proiectele de rezoluții OENO-TECHNO 10-445, 10-446, 13-532, 13-533 și OENO-
            MICRO 13-531 stabilesc noi practici oenologice. În conformitate cu articolul 80
            alineatul (3) litera (a) și cu articolul 90 alineatul (2) din Regulamentul (UE)
            nr. 1308/2013, aceste rezoluții vor avea efect asupra legislației Uniunii.
     (10)   Proiectele de rezoluții OENO-SPECIF 14-554, 14-555 și 14-557 stabilesc
            specificațiile de puritate și de identificare ale substanțelor utilizate într-o practică
            oenologică. Aceste practici oenologice au fost publicate și recomandate de OIV, cu
            condiția ca specificațiile substanței utilizate să fie adoptate (Codul internațional al
            practicilor oenologice al OIV, § 2.1.20 și § 3.4.14). În conformitate cu articolul 80
            alineatul (3) litera (a) și cu articolul 90 alineatul (2) din Regulamentul (UE)
            nr. 1308/2013, precum și cu articolul 9 din Regulamentul (CE) nr. 606/2009, aceste
            rezoluții vor avea efect asupra legislației Uniunii.
     (11)   Proiectele de rezoluții OENO-SCMA 13-527, 09-419D, 09-419C, 14-549 și 14-551
            stabilesc metode de analiză. În conformitate cu articolul 80 alineatul (3) litera (a) și cu
            articolul 80 alineatul (5) din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013, aceste rezoluții vor
            avea efect asupra legislației Uniunii.
     (12)   Proiectele de rezoluții menționate au fost discutate pe larg de experții științifici și
            tehnici din sectorul vitivinicol. Acestea contribuie la armonizarea la nivel internațional
            a standardelor din sectorul vitivinicol și vor constitui un cadru care va garanta
            concurența echitabilă în comerțul cu produse din sectorul vitivinicol. Prin urmare,
            aceste rezoluții ar trebui sprijinite.
     (13)   Pentru a asigura flexibilitatea necesară pe parcursul negocierilor dinaintea reuniunii
            Adunării generale a OIV, statele membre care fac parte din OIV ar trebui autorizate să
            convină asupra modificărilor aduse acestor rezoluții, cu condiția ca respectivele
            modificări să nu afecteze fondul rezoluțiilor,
     ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

                                                Articolul 1
     Poziția Uniunii în cadrul Adunării generale a OIV din 2015 trebuie să fie conformă cu anexa
     la prezenta decizie și să fie exprimată de statele membre care fac parte din OIV, acționând
     împreună în interesul Uniunii.

                                                Articolul 2
     1.      În cazul în care există probabilitatea ca poziția menționată la articolul 1 să fie
             afectată de informații științifice sau tehnice noi prezentate înaintea sau în timpul
             reuniunilor OIV, statele membre care fac parte din OIV solicită amânarea votului în
             cadrul Adunării generale a OIV până la stabilirea poziției Uniunii pe baza noilor
             elemente.

RO                                                  5                                                     RO
 ---pagebreak---      2.      Prin coordonare, mai ales la fața locului, și în lipsa unei decizii ulterioare a
             Consiliului de stabilire a poziției Uniunii, statele membre care fac parte din OIV,
             acționând împreună în interesul Uniunii, pot conveni asupra unor modificări ale
             proiectelor de rezoluții menționate în anexa la prezenta decizie, care nu afectează
             fondul rezoluțiilor.

                                              Articolul 3
     Prezenta decizie se adresează statelor membre.
     Adoptată la Bruxelles,

                                                Pentru Consiliu
                                                Președintele

RO                                                6                                                RO


               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 31.5.2017
            COM(2017) 269 final
            2017/0109(NLE)
            Propunere de
            DECIZIE A CONSILIULUI
            privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului de asociere UE - Republica Moldova referitoare la modificarea anexei XXVI la Acordul de asociere UE - Republica Moldova din 27 iunie 2014

               EXPUNERE DE MOTIVE

               1.CONTEXTUL PROPUNERII

               •Motivele și obiectivele propunerii

                  Acordul de asociere dintre Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Moldova, pe de altă parte, a fost semnat la 27 iunie 2014. Anexa XXVI la respectivul acord prevede că Republica Moldova trebuie să efectueze apropierea Codului său vamal la Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (denumit în continuare „Codul vamal comunitar”).

                  La momentul semnării Acordului de asociere, Codul vamal comunitar era în vigoare în Uniunea Europeană.

                  Codul vamal al Uniunii a fost adoptat la 9 octombrie 2013, prin Regulamentul (UE) nr. 952/2013; la 1 mai 2016, dispozițiile de fond cuprinse în regulamentul menționat au intrat în vigoare în Uniunea Europeană, abrogând Codul vamal comunitar.

                  Obiectivul vizat prin anexa XXVI era de a garanta alinierea Codului vamal al Republicii Moldova la reglementările în vigoare în Uniunea Europeană. În anumite domenii, diferențele dintre dispozițiile din Codul vamal comunitar și cele din Codul vamal al Uniunii care i-a succedat implică faptul că acest obiectiv nu poate fi atins decât dacă Republica Moldova își aliniază dispozițiile Codului său vamal la Codul vamal al Uniunii.

                  În cadrul reuniunii din 6 octombrie 2016 a Subcomitetului vamal UE - Republica Moldova, s-a convenit că trimiterea la regulamentul vamal în vigoare în Uniunea Europeană ar trebui, prin urmare, să fie actualizată. De asemenea, s-a convenit că modificarea nu afectează termenul pentru apropiere, astfel cum este specificat în anexa XXVI la Acordul de asociere.

               •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat

                  Scopul principal al modificării propuse este acela de a oferi securitate juridică în ceea ce privește direcția apropierii legislației pe care Republica Moldova este obligată să o efectueze în temeiul Acordului de asociere. Prin urmare, se va asigura coerența cu dispozițiile existente în domeniul cooperării vamale între UE și Republica Moldova.

               •Coerența cu alte politici ale Uniunii

                  Nu se aplică.

               2.TEMEIUL JURIDIC, SUBSIDIARITATEA ȘI PROPORȚIONALITATEA

               •Temei juridic

                  La articolul 436 alineatul (3) din Acordul de asociere UE - Republica Moldova se prevede că Consiliul de asociere are competența de a adopta modificările aduse anexelor la Acordul de asociere.

                  Articolul 207 și articolul 218 alineatul (9) din TFUE.

               •Subsidiaritate (în cazul competențelor neexclusive)

                  Propunerea intră în sfera competenței exclusive a Uniunii Europene. În consecință, principiul subsidiarității nu se aplică.

               •Proporționalitate

                  Propunerea nu depășește ceea ce este necesar sau adecvat pentru obținerea rezultatelor propuse.

               3.IMPLICAȚII BUGETARE

                  Prezenta propunere nu are implicații asupra bugetului Uniunii Europene.

               2017/0109 (NLE)

               Propunere de

               DECIZIE A CONSILIULUI

               privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului de asociere UE - Republica Moldova referitoare la modificarea anexei XXVI la Acordul de asociere UE - Republica Moldova din 27 iunie 2014

               CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

               având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 207 și articolul 218 alineatul (9),

               Având în vedere Regulamentul (UE) nr. 952/2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii,

               având în vedere Acordul de asociere dintre Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Moldova, pe de altă parte, din 27 iunie 2014, în special articolul 436 alineatul (3),

               Având în vedere concluziile reuniunii Subcomitetului vamal UE - Republica Moldova din 6 octombrie 2016,

               având în vedere propunerea Comisiei Europene,

               întrucât:

               (1)Acordul de asociere dintre Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Moldova, pe de altă parte, a fost semnat la 27 iunie 2014.

               (2)Articolul 201 din Acordul de asociere prevede obligația apropierii progresive de legislația Uniunii în domeniul vamal și de anumite instrumente juridice internaționale, astfel cum este prevăzut în anexa XXVI la acord.

               (3)Anexa XXVI la acord precizează că apropierea se realizează în conformitate cu dispozițiile din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar.

               (4)Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 a fost abrogat, iar de la 1 mai 2016, în Uniunea Europeană sunt în vigoare, dispozițiile de fond din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii.

               (5)În cadrul reuniunii Subcomitetului vamal Uniunea Europeană - Republica Moldova din 6 octombrie 2016 s-a convenit că anexa XXVI la acord ar trebui modificată în consecință,

               ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

               Articolul 1

               1. Poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului de asociere UE - Republica Moldova în ceea ce privește modificările aduse anexei XXVI la Acordul de asociere se bazează pe proiectul de decizie anexat la prezenta decizie.

               2. Reprezentanții Uniunii în cadrul Consiliului de asociere UE - Republica Moldova pot conveni asupra unor corecții minore de ordin tehnic ale proiectului de decizie menționat la alineatul 1, fără să mai fie necesară adoptarea unei noi decizii a Consiliului.

               Articolul 2

               Prezenta decizie intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

               Adoptată la Bruxelles,

                     Pentru Consiliu

                     Președintele

    ---documentbreak---

               COMISIA EUROPEANĂ
            Bruxelles, 31.5.2017
            COM(2017) 269 final
            ANEXĂ
            la
            Propunerea de decizie a Consiliului
            privind poziția care urmează să fie adoptată în numele Uniunii Europene în cadrul Consiliului de asociere UE - Republica Moldova referitoare la modificarea anexei XXVI la Acordul de asociere UE - Republica Moldova din 27 iunie 2014

               DECIZIA Nr. X/2017 A CONSILIULUI DE ASOCIERE UNIUNEA EUROPEANĂ- REPUBLICA MOLDOVA

               din XX XXXXXX 2017

               cu privire la modificarea adusă anexei XXVI la Acordul de asociere UE - Republica Moldova din 27 iunie 2014

               CONSILIUL DE ASOCIERE UNIUNEA EUROPEANĂ - REPUBLICA MOLDOVA,

               având în vedere Acordul de asociere dintre Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Moldova, pe de altă parte, în special articolul 436 alineatul (3),

               întrucât:

               (1)Acordul de asociere dintre Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Moldova, pe de altă parte, a fost semnat la 27 iunie 2014.

               (2)Articolul 201 din Acordul de asociere prevede obligația apropierii progresive de legislația Uniunii în domeniul vamal și de anumite instrumente juridice internaționale, astfel cum este prevăzut în anexa XXVI la acord.

               (3)Anexa XXVI la acord precizează că apropierea se realizează în conformitate cu dispozițiile din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar.

               (4)Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 a fost abrogat, iar de la 1 mai 2016, în Uniunea Europeană sunt în vigoare dispozițiile de fond din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii.

               (5)În cadrul reuniunii Subcomitetului vamal Uniunea Europeană - Republica Moldova din 6 octombrie 2016 s-a convenit că anexa XXVI la acord ar trebui modificată în consecință,

               DECIDE:

               Articolul 1

               Anexa XXVI la Acordul de asociere UE - Republica Moldova din 27 iunie 2014 se modifică în conformitate cu anexa I la prezenta decizie.

               Articolul 2

               Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării.

               Adoptată la Bruxelles, XX XXXX 2017

               Pentru Consiliul de asociere

               ANEXĂ

               Prima secțiune din anexa XXVI la Acordul de asociere UE - Republica Moldova din 27 iunie 2014 se modifică după cum urmează:

               Trimiterea la „Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar” se înlocuiește cu trimiterea la „Regulamentul (UE) nr. 952/2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii”.