                             EUROOPA
                             KOMISJON
                                                      Brüssel, 22.6.2015
                                                      COM(2015) 305 final
                                                      2015/0136 (NLE)
                                           Ettepanek:
                                      NÕUKOGU OTSUS,
   mis käsitleb ohtlike ja kahjulike ainete mereveol vastutust ja kahju hüvitamist käsitleva
    rahvusvahelise konventsiooni 2010. aasta protokolli ratifitseerimist liikmesriikide poolt
   ja nende sellega ühinemist Euroopa Liidu nimel seoses õigusalast koostööd tsiviilasjades
                                    käsitlevate aspektidega
ET                                                                                ET
 ---pagebreak---                                         SELETUSKIRI
   1.   ETTEPANEKU TAUST
   1.1. Sissejuhatus
        Teatud tüüpi mereveondusega seotud kahjude eest vastutamine ja nende hüvitamine
        on reguleeritud rahvusvahelisel tasandil rea Rahvusvahelise Mereorganisatsiooni
        (edaspidi „IMO”) konventsioonidega, mis tuginevad ühtedele ja samadele
        põhimõtetele. Need põhimõtted on: laevaomaniku range vastutus, kohustuslik
        kindlustus, et katta kolmandatele isikutele tekitatud kahju, vahetult kahju kannatanud
        isikute õigus esitada nõue kindlustusandja vastu, varalise vastutuse piiramine ja nafta
        ning ohtlike ja kahjulike ainete (edaspidi „OKA”) mereveo puhul spetsiaalne
        hüvitusfond, millest hüvitatakse tekitatud kahju, kui see ületab laevaomaniku
        vastutuse piirmäära.
        1996. aasta rahvusvaheline konventsioon vastutusest ja kahju hüvitamisest ohtlike ja
        kahjulike ainete mereveol (edaspidi „1996. aasta OKA konventsioon”) on viimane
        vastutust käsitlevatest IMO konventsioonidest, mis ootab liikmesriikide poolset
        ratifitseerimist, mida on vaja jõustumiseks. See on rahvusvahelise merevedude suhtes
        kehtiva vastutuse korra oluline osa, eelkõige kuna OKA, sealhulgas veeldatud
        maagaasi ja veeldatud naftagaasi mereveod on üha laienev kaubandusharu, mis
        moodustab olulise osa mereveondussektorist.
        2010. aasta protokolliga tehti 1996. aasta OKA konventsioonis hädavajalikke
        muudatusi, et lahendada 1996. aasta OKA konventsiooniga seoses tekkinud
        probleeme. 2010. aasta protokolli ja konventsiooni sätteid, mida on protokolliga
        muudetud, loetakse, tõlgendatakse ja kohaldatakse kui üht juriidilist dokumenti
        vastavalt protokolli artiklitele 2 ja 18. IMO sekretariaat koostas protokolli
        konsolideeritud teksti; see kiideti heaks 2011. aastal IMO juriidilise komitee
        98. koosolekul ja sellele viidatakse kui „2010. aasta OKA konventsioonile”.
        2010. aasta OKA konventsioon jõustub ühtse ja konsolideeritud õigusaktina siis, kui
        jõustub 2010. aasta protokoll.
        Riigi poolt 2010. aasta protokolli allakirjutamine, ratifitseerimine või heakskiitmine
        muudab kehtetuks asjaomase riigi poolt 1996. aasta OKA konventsiooni varasema
        allakirjutamise või ratifitseerimise vastavalt protokolli artikli 20 lõikele 8
        (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 45 lõige 8).
        Ei 1996. aasta OKA konventsioon ega OKA konventsioonile lisatud 2010. aasta
        protokoll ei ole jõustunud. Viimasele ei ole kuni tänase päevani keegi alla kirjutanud.
        Oluline on märkida, et deklareerides enda seotust 2010. aasta protokolliga, tuleb
        esitada ka andmed vastavalt protokolli artikli 20 lõikele 4 (2010. aasta OKA
        konventsiooni artikli 45 lõige 4) maksustatava lasti üldkoguse kohta, mis on saadud
        eelmise kalendriaasta jooksul. See eeltingimus on peamine põhjus, miks ükski riik ei
        ole veel konventsiooni ratifitseerinud.
        Pärast OKA konventsiooni 2010. aasta protokolli vastuvõtmist IMOs on rühm riike
        koos rahvusvahelise naftareostuskahjude hüvitamise fondi sekretariaadiga koostanud
        suunised maksustatava OKA lasti aruandluse kohta. IMO õiguskomitee kinnitas need
ET                                             2                                                ET
 ---pagebreak---           suunised oma 100. istungjärgul 19. aprillil 2013,1 sellega võeti käsile konventsiooni
          ratifitseerimist takistav peamine praktiline raskus.
          IMO juriidilise komitee 101. istungjärgul loodi OKA alane sidepidamisrühm, et see
          abistaks riike konventsiooni rakendamise korra kehtestamisel, eelkõige seoses
          maksustatava OKA lasti kohta aruande esitamisega, et hõlbustada ratifitseerimist.
          Mitmed ELi liikmesriigid ja Euroopa Komisjon on selle rühma liikmed.
   1.2.   ELi pädevus ja sellest tulenevad asjaolud
        Kooskõlas liidu välistegevuse alase pädevusega, nagu see on sätestatud Euroopa Liidu
        toimimise lepingu artikli 3 lõikes 2, kuuluvad 2010. aasta protokoll ja tulevikus
        2010. aasta OKA konventsioon liidu ainupädevusse, kuna see mõjutab liidu
        ühiseeskirju ja muudab nende reguleerimisala.
        Nagu on üksikasjalikult kirjeldatud käesoleva seletuskirja punktis 1.4, muudab
        konventsiooni 2010. aasta protokolli sõlmimine direktiivi 2004/35/EÜ
        (keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta)2
        reguleerimisala ja eeskirju seoses keskkonnakahju ennetamise ja heastamisega. Lisaks
        sellele mõjutab allpool punktis 1.5 üksikasjalikult selgitatud põhjustel 2010. aasta
        protokolli sõlmimine määruses (EL) nr 1215/2012 (kohtualluvuse ning kohtuotsuste
        tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades; uuesti sõnastatud Brüssel I
        määrus)3 sätestatud eeskirju.
        Viimati nimetatud kattumine konventsiooni (muudetud) eeskirjade ning liidu tsiviil- ja
        kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö eeskirjade vahel moodustas õigusliku
        aluse nõukogu otsusele 2002/971/EÜ, millega volitati liikmesriike ühenduse huvides
        1996. aasta OKA konventsiooni ratifitseerima või sellega ühinema4. Kuid nagu on
        selgitatud sissejuhatuses, muudeti 2010. aasta protokolliga 1996. aasta OKA
        konventsiooni, ning 2010. aasta OKA konventsioon on konsolideeritud dokument, mis
        tuleneb kõnealusest muudatusest. Seega tuleb 2010. aasta OKA konventsiooni poolt
        ELi eeskirjadele avaldatava mõju hindamisel võtta arvesse liidu õiguskorra arengut
        pärast nõukogu otsuse 2002/971/EÜ vastuvõtmist.
        Liidu ainupädevust sõlmida 2010. aasta protokoll ei saa kasutada liit ise kui eraldi
        juriidiline isik, kuna konventsiooni tekstis või protokollis ei ole piirkondliku
        majandusintegratsiooni organisatsiooni käsitlevat klauslit. See jätab liikmesriikidele
        kohustuse sõlmida see rahvusvaheline leping liidu nimel. Kuna 2010. aasta protokoll
        käsitleb ELi ainupädevusse kuuluvaid küsimusi, ei saa liikmesriigid iseseisvalt teha
        otsust kõnealuse protokolli allakirjastamise ja ratifitseerimise kohta. Nad võivad seda
        teha üksnes liidu nimel, pärast seda kui nõukogu on neid selleks volitanud komisjoni
        ettepaneku alusel ja Euroopa Parlamendi nõusolekul vastavalt Euroopa Liidu
        toimimise lepingu artikli 218 lõike 6 punktile a.
   1
        IMO LEG 100th Session, LEG 100/14 „Report of the Legal Committee on the work of its one hundredth
        session” (Õiguskomitee aruanne oma tööst 100. istungjärgul), lk 5–6; LEG 100/3, Kanada esitatud
        „Monitoring the Implementation of the HNS Protocol, 2010”, Annex 2 „Reporting guidelines on the
        submission of HNS contributing cargo” (2010. aasta OKA protokolli rakendamise järelevalve. 2. lisa.
        Suunised aruande esitamiseks maksustatava OKA lasti kohta).
   2
        ELT L 143, 30.4.2004, lk 56.
   3
        ELT L 351, 20.12.2012, lk 1.
   4
        Nõukogu otsus 2002/971/EÜ, 18. november 2002, millega volitatakse liikmesriike ühenduse huvides
        1996. aasta rahvusvahelist konventsiooni vastutuse ja kahju hüvitamisese kohta ohtlike ja kahjulike
        ainete mereveol (ohtlike ja kahjulike ainete konventsiooni) allkirjastama, ratifitseerima või sellega
        ühinema, EÜT L 337, 13.12.2002, lk 55.
ET                                                   3                                                        ET
 ---pagebreak---    1.3.    Konventsiooni üksikasjad
         2010. aasta protokoll ja seega ka konsolideeritud 2010. aasta OKA konventsioon
         jõustuvad 18 kuud pärast kuupäeva, millel vähemalt 12 riiki, millest neli, kellest
         igaühel on vähemalt kaks miljonit brutotonnaaži ühikut lasti, on protokolli
         ratifitseerinud ja esitanud nõuetekohaselt IMO peasekretärile maksustatava lasti kohta
         asjakohased andmed, mis näitavad, et kõnealused riigid võtsid eelmise kalendriaasta
         jooksul vastu kokku vähemalt 40 miljoni tonni maksustatavat lasti, millest saadud
         tulust tehakse makse OKA üldkontole. 1996. aasta OKA konventsiooni jõustumise
         tingimused olid samasugused.
         2010. aasta OKA konventsiooni peamised muudatused võrreldes 1996. aasta OKA
   konventsiooniga on järgmised:
           (a)    pakendatud OKA last on OKA fondi rahastamiseks maksustatava OKA lasti
                  määratlusest välja jäetud, samas kui pakendatud OKA lastist tekkinud kahju on
                  kaetud konventsioonis sätestatud kaheastmelise hüvitamisskeemiga
                  (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 1 lõige 10);
           (b)    pakendatud OKA lasti vedavate laevade puhul on suurendatud laevaomanike
                  vastutuse piirmäärasid, et paremini arvesse võtta pakendatud OKA lasti
                  väljajätmist OKA fondi rahastamiseks maksustatava lasti hulgast (2010. aasta
                  OKA konventsiooni artikli 9 lõike 1 punkt b);
           (c)    veeldatud maagaasi füüsiline vastuvõtja on muudetud vastutavaks asjakohase
                  makse tegemise eest OKA fondi, välja arvatud juhul, kui omanik ja vastuvõtja
                  on kokku leppinud teisiti (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 19 lõige 1a);
           (d)    hüvitise maksmine OKA fondist sellega hõlmatud vahejuhtumi puhul toimub
                  tingimusel, et asjaomane riik täidab oma kohustust esitada maksustatava lasti
                  aruanded kõikide aastate kohta enne vahejuhtumit (2010. aasta OKA
                  konventsiooni artikli 21a lõige 2).
         Nende muudatustega kõrvaldatakse peamised tõkked, mis on takistanud 1996. aasta
         OKA konventsiooni ratifitseerimist.
         Kohaldamisala: 2010. aasta OKA konventsiooni kohaldatakse kahjutasunõuete
         suhtes, mis tulenevad OKA lasti meritsi veost, välja arvatud kahjutasunõuded, mis
         esitatakse kaupade või reisijate veo lepingute alusel. Konventsiooniga hõlmatud kahju
         hõlmab igasugust kahju, mis tekib osalisriigi territooriumile, sealhulgas
         territoriaalvetele, keskkonnakahju osalisriigi majandusvööndile, igasugust muud kui
         keskkonnakahju väljaspool osalisriigi territooriumi ja territoriaalvesi laeva poolt, mis
         on registreeritud mõnes osalisriigis, samuti kõiki ennetusmeetmeid, mis võetakse
         eespool nimetatud kahjude vähendamiseks. Sõjalaevad või muud riigile kuuluvad või
         riigi käitatavad laevad, mida kasutatakse mittekaubanduslikel eesmärkidel, on
         konventsiooni kohaldamisalast välja jäetud, välja arvatud juhul, kui asjaomane
         liikmesriik otsustab teisiti. Peale selle võib riik kõnealuse konventsiooni
         kohaldamisalast välja jätta laevad kogumahutavusega alla 200 tonni, kes veavad
         üksnes pakendatud OKA lasti, kui nad teevad reise üksnes kõnealuse riigi sadamate
         või tehaste vahel. Viimasena nimetatud erandit võib kohaldada ka kahe naaberriigi
         vahel, kui sellised riigid on selgesõnaliselt niimoodi kokku leppinud. Sellised ühte või
         kahte naaberriiki käsitlevad erandid tuleb teatada IMO-le, kui see on asjakohane.
         Vastutuse ja hüvitise maksmise peamised aspektid: 2010. aasta OKA
         konventsioonis sätestatakse OKA lasti vedava laeva omaniku range vastutus kahju
         hüvitamise eest seoses iga sündmusega, mis tuleneb OKA lasti meritsi vedamisest
ET                                                4                                               ET
 ---pagebreak---         kõnealuse laeva pardal. Omaniku rangest vastutusest on piiratud erandeid ja erandi
        kohaldamise puhul lasub tõendamiskohustus omanikul.
        Range vastutusega kaasneb omaniku kohustus sõlmida kindlustus või hankida muu
        rahaline tagatis, mis kataks tema konventsioonikohase vastutuse kahju eest.
        Osalisriigid peavad tõendama kõnealuse konventsioonikohase kindlustuslepingu või
        rahalise tagatise olemasolu.
        Selleks et range vastutuse ja kohustusliku kindlustuse nõuet toetaksid asjaomase
        majandusharu ettevõtjad, on konventsioonis sätestatud ka õigus piirata omaniku
        vastutus kuni 100 miljoni arvestusühikuga pakendamata OKA lasti puhul ja
        115 miljoni arvestusühikuga pakendatud OKA lasti puhul. Lisaks sellele, nagu kõikide
        merendusvaldkonna vastutuse konventsioonide puhul, on konventsioonis ka klausel,
        millega keelatakse kahju tagasinõudmine laevaomanikult 2010. aasta OKA
        konventsiooni alusel „muul viisil kui vastavalt käesolevale konventsioonile”.
        Kõnealuse konventsiooni suurim panus mereveonduse, eelkõige OKA lasti
        vedamisega seotud õnnetuste eest rahvusvahelise vastutuse ja nende hüvitamise korra
        arendamisse on spetsiaalse hüvitusfondi loomine. OKA fondi eesmärk on maksta
        hüvitist igale isikule, kes on saanud kahju OKA lasti vedamisel toimunud õnnetuse
        tõttu, sellises ulatuses, mille eest kahjusaanu ei saa täielikku ja nõuetekohast hüvitist
        laevaomanikult ja tema kindlustusandjalt. Nimetatud olukord võib tekkida
        mitmesuguste tingimuste tõttu, nimelt kui laevaomanik ei vastuta, kui laevaomanikul
        ja tema kindlustusandjal ei ole finantssuutlikkust nõuete rahuldamiseks või kui kahju
        ületab laevaomaniku vastutuse piirmäärasid.
        Kahetasandilise süsteemi kaudu kättesaadava hüvitise kogusumma on 250 miljonit
        arvestusühikut (ligikaudu 310 miljonit eurot praeguse vahetuskursi puhul). Sellise
        summa kättesaadavaks tegemiseks on 2010. aasta OKA konventsiooniga loodud OKA
        fondi sissemaksete hoolikalt läbimõeldud süsteem, mille kohaselt igas osalisriigis
        teevad sissemakseid OKA lasti saavad isikud. Osalisriigid omakorda vastutavad OKA
        fondi rahastamiseks maksustatavat lasti käsitlevate aruannete õigsuse, õigeaegsuse ja
        korrapärasuse eest; osalisriik võib otsustada ise teha OKA fondi nõutavaid
        sissemakseid OKA saajate asemel.
        Nõuded ja hagid osalisriigi kohtutes: 2010. aasta OKA konventsioon sisaldab
        eeskirju osalisriikide kohtute pädevuse kohta seoses nõuetega, mida esitavad isikud,
        kes on kandnud konventsiooniga hõlmatud kahju, laevaomaniku, tema kindlustusandja
        või OKA fondi vastu. Konventsioonis on käsitletud ka osalisriigi kohtu otsuse
        tunnustamist ja täitmisele pööramist. Konventsiooni nende osadega, mis on
        muutumatul kujul üle võetud 1996. aasta OKA konventsioonist, tagatakse, et
        konventsiooniga hõlmatud õnnetuste ohver saab kasu selgetest menetluseeskirjadest ja
        õiguskindlusest, et ta saaks oma nõude esitada tõhusamalt.
   1.4.   Mõju direktiivile 2004/35/EÜ
        Alates 2004. aastast on direktiiv 2004/35/EÜ ELis kohaldatav ettevõtjate vastutust
        reguleeriv õigusakt, mis hõlmab tööalase tegevuse, sealhulgas transpordiga seoses
        tekkiva keskkonnakahju vältimist ja heastamist liikmesriikide territooriumil ja nende
        jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes.
        Nii 1996. aasta kui ka 2010. aasta OKA konventsiooni ja kõnealuse direktiivi
        kohaldamisala kattuvad sedavõrd, kuivõrd: i) keskkonnakahju on tekitatud osalisriigi
        territooriumil, sealhulgas territoriaalmere alal (2010. aasta OKA konventsiooni
        artikli 3 punkt a), ii) kahju tuleneb keskkonna saastamisest majandusvööndis või
ET                                               5                                                ET
 ---pagebreak---         samaväärsel alal (kuni 200 meremiili kaugusel lähtejoonest) (2010. aasta OKA
        konventsiooni artikli 3 punkt b), ja iii) tegemist on „ükskõik kus võetavate
        ennetusmeetmetega, mille abil sellist kahju ennetatakse või vähendatakse”
        (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 3 punkt d). Direktiivi vastavad sätted on
        artikli 2 lõige 1 „keskkonnakahjustuse” mõiste kohta ja artikli 2 lõige 10
        „ennetusmeetmete” mõiste kohta, koos direktiivi 2008/56/EÜ (millega kehtestatakse
        ühenduse          merekeskkonnapoliitika-alane           tegevusraamistik         (merestrateegia
                           5
        raamdirektiiv)) artikli 3 lõike 1 punktiga a ja direktiivi 79/409/EMÜ (loodusliku
        linnustiku kaitse kohta)6 artikli 1 lõikega 1 ja direktiivi 92/43/EMÜ (looduslike
        elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta)7 artikli 2 lõikega 1,
        millele on osutatud dokumendis „Komisjoni suunised Natura 2000 võrgustiku
        moodustamiseks merekeskkonnas. Elupaikade ja linnustiku kaitse direktiivide
        rakendamine”8. Mõiste „keskkonnakahjustus” konventsioonis ja direktiivis
        2004/35/EÜ küll kattuvad suurel määral, kuid ei ole identsed. Praktikas eeldatakse
        siiski, et konventsiooni eesmärk peaks olema tagada sama kõrged standardid
        keskkonnakahju heastamise alal kui on sätestatud direktiivis.
        Kuna direktiivi 2004/35/EÜ ja 2010. aasta OKA konventsiooni kohaldamisalad
        kattuvad, siis on selge, et 2010. aasta protokolli sõlmimine, millega muudetakse
        1996. aasta OKA konventsiooni ja mille tulemusel tekib uus juriidiline tekst (st 2010.
        aasta OKA konventsioon), mõjutab olemasolevaid liidu eeskirju.
        Veelgi enam, direktiivis 2004/35/EÜ viidatakse sõnaselgelt 1996. aasta OKA
        konventsioonile (direktiivi ei kohaldata keskkonnakahjustuse suhtes, kui see on
        põhjustatud vahejuhtumist, mida käsitletakse kõnealuses konventsioonis ja selle
        edasistes muudatustes, tingimusel et konventsioon on asjakohases liikmesriigis
        jõustunud (direktiivi 2004/35/EÜ artikli 4 lõige 2 ja IV lisa). Sellega võimaldati
        spetsialiseeritud rahvusvahelised režiimid, millega reguleeritakse tsiviilvastutust, mis
        hõlmab konkreetseid kutsealaseid tegevusi, tunnistada ülimuslikuks direktiivi suhtes,
        kuna selliseid režiime peeti tõhusamaks kiire ja piisava hüvitise andmiseks
        keskkonnakahjustuse korral ja paremini kokkusobivaks sellise kutsealase tegevusega.
        2010. aasta protokoll kui 1996. aasta OKA konventsiooni muudatus on hõlmatud
        kõnealuse erandiga direktiivist 2004/35/EÜ; sellega on selge, et konventsiooni
        ratifitseerimine või sellega ühinemine mõjutab kehtivaid ELi eeskirju.
        Lisaks konventsiooni eeskirjade ja direktiivi märkimisväärsele kattumisele on nende
        vahel ka oluline konflikt, mis määrab konventsiooni sätete mõju liidu eeskirjadele.
        OKA konventsiooni artikli 7 lõige 4 (nii 1996. kui ka 2010. aasta konventsiooni
        tekstis) välistab mis tahes kahjutasunõuded laevaomaniku vastu mis tahes muul viisil
        või muus kohas, kui on ette nähtud konventsioonis. See tähendab, et direktiivi ei saa
        kohaldada lisaks konventsioonile, kui käsitletakse laevaomaniku vastutust OKA
        kahjude eest; seega piirab konventsioon direktiivi kohaldamisala ning see on
        asjakohane seoses liikmesriikide poolt 2010. aasta protokolli sõlmimisega.
   1.5.   Mõju määrusele (EL) nr 1215/2012 (uuesti sõnastatud määrus (EÜ) nr 44/2001 ehk
          Brüssel I)
   5
        ELT L 164, 25.6.2008, lk 19.
   6
        Nõukogu direktiiv 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta, EÜT L 103, 25.4.1979, lk 1.
   7
        Direktiiv 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta,
        EÜT L 206, 22.7.1992, lk 7.
   8
        http://ec.europa.eu/environment/nature/natura2000/marine/docs/marine_guidelines.pdf
ET                                                    6                                                   ET
 ---pagebreak---         2010. aasta OKA konventsiooni IV peatükis on ette nähtud kodukord, mida
        kohaldatakse nõuete ja hagide suhtes konventsiooni osalisriikide kohtutes. Eelkõige on
        konventsiooni artiklites 38, 39 ja 40 sätestatud eeskirjad kohtualluvuse ja kohtuotsuste
        tunnustamise ja täitmise kohta. Need artiklid on identsed 1996. aasta OKA
        konventsiooni artiklitega 38, 39 ja 40, mis olid ühenduse ainupädevuse õiguslik alus,
        mis õigustas nõukogu otsuse 2002/971/EÜ vastuvõtmist.
        Määruses (EL) nr 1215/2012 on sätestatud eeskirjad kohtualluvuse ning kohtuotsuste
        tunnustamise ja täitmise kohta liikmesriikide vahelistes tsiviil- ja kaubandusasjades
        ning eespool nimetatud konventsiooni sätted, kui konventsioon jõustuks, võiksid
        mõjutada kõnealuse määruse eeskirju. Dokumendis „Ettepanek: nõukogu otsus,
        millega liikmesriike volitatakse Euroopa Ühenduse huvides ratifitseerima
        rahvusvaheline konventsioon vastutuse ja kahju hüvitamise kohta ohtlike ja kahjulike
        ainete mereveol” (1996. aasta OKA konventsioon), KOM(2001) 674 (lõplik),9 on
        esitatud üksikasjalik ülevaade ja selgitatud konventsiooni IV peatüki ja Brüssel I
        määruse (määrus (EÜ) nr 44/2001)10 kattumist.
        Lisaks eespool öeldule on 2010. aasta OKA konventsiooni IV peatüki artiklid 37, 41 ja
        42 abistavat laadi, ning seetõttu ei saa neid vaadelda ega kohaldada eraldi
        konventsiooni muudest sätetest. Seega kattub liidu ainupädevus konventsiooni kogu
        IV peatükiga.
        Taani eristaatust seoses konventsiooni IV peatükiga tuleb käsitleda eraldi, vastavalt
        protokollile nr 2211 Taani seisukoha kohta, mis on lisatud aluslepingutele. Taani on
        vabastatud ELi toimimise lepingu kolmanda osa V jaotise kohaldamisest ning seetõttu
        ei osale kavandatud nõukogu otsuse vastuvõtmisel, milles käsitletakse ohtlike ja
        kahjulike ainete mereveol vastutust ja kahju hüvitamist käsitleva rahvusvahelise
        konventsiooni 2010. aasta protokolli ratifitseerimist liikmesriikide poolt Euroopa
        Liidu nimel ja sellega ühinemist seoses tsiviilasju käsitleva õigusalase koostöö
        aspektidega.
   1.6.   Kokkuvõte
        Rahvusvaheliste eeskirjade vastuvõtmine vastutuse kohta lepinguvälise kahju eest, mis
        on tekkinud ohtlike ja kahjulike ainete mereveol, ning nende jõustumine on äärmiselt
        oluline, kui pidada silmas, et ohtlike ja kahjulike ainete mereveod moodustavad olulise
        osa ülemaailmse mereveonduse üldmahust.
        Kuna on saadud kogemusi sarnase rahvusvahelise korra kohta, millega reguleeritakse
        vastutust kahjude eest, mis tulenevad muudest tegevustest, näiteks nafta veost
        tankeritega, võttis IMO vastu selle rahvusvahelise lepingu, nagu seda on muudetud
        2010. aasta OKA protokolliga, et täiendada merendusvaldkonna vastutuse
        konventsioonide süsteemi spetsiaalse rahastusvahendiga, ja moodustas uue
        hüvitusfondi OKA kahjude hüvitamiseks.
        Nõukogu otsusega 2002/971/EÜ volitati liikmesriike jätkama 1996. aasta OKA
        konventsiooni ratifitseerimist. Vastavalt aluslepingutele ja selleks, et võtta arvesse
        liidu õiguse arengut pärast 2002. aastat, on ka 2010. aasta protokolli kohta, millega
        konventsiooni muudeti, vaja uut nõukogu otsust. 2010. aasta protokolliga loodi uus
        rahvusvaheline leping (vt eelkõige 2010. aasta OKA konventsiooni konsolideeritud
        tekst, artikli 45 lõige 8). Sellest tulenevalt volitab liit liikmesriike ratifitseerima
   9
        EÜT C 51E, 26.2.2002, lk 370.
   10
        EÜT L 12, 16.1.2001, lk 1.
   11
        EÜT C 326, 26.10.2002, lk 299.
ET                                                7                                              ET
 ---pagebreak---       2010. aasta protokolli või sellega ühinema, et kohaldada 2010. aasta OKA
      konventsiooni mitte üksnes protokolliga seotud küsimustele, vaid ka kõigile muudele
      küsimustele, mida hõlmab 2010. aasta OKA konventsiooni muudetud tekst.
      Eespool öeldut silmas pidades teeb komisjon ettepaneku võtta vastu kaks eraldi
      nõukogu otsust 2010. aasta protokolli ratifitseerimise kohta liikmesriikide poolt
      Euroopa Liidu nimel ja sellega ühinemise kohta, et tagada direktiivisse 2004/35/EÜ ja
      määrusesse (EL) nr 1215/2012 kätketud aluslepinguliste eesmärkide saavutamine ning
      protokolli nr 22 sätete täitmine. Seoses eespool nimetatud määrusega ja eelkõige
      seoses eeskirjadega, mis käsitlevad liikmesriikide kohtute tehtud kohtuotsuste
      tunnustamist ja täitmist, peavad liikmesriigid 2010. aasta protokolli ratifitseerimisel
      või sellega ühinemisel esitama avalduse, mis on esitatud kõnealuse nõukogu otsuse
      ettepaneku lisas; avaldus tagaks, et jätkuvalt kohaldatakse kohtuotsuste tunnustamise
      ja täitmise määruse (EL) nr 1215/2012 eeskirju selles osas, mis puudutab liikmesriigi
      kohtu tehtud otsuste tunnustamist ja täitmist teises liikmesriigis. Nimetatud avaldus
      peaks samuti hõlmama muid asjakohaseid liidu eeskirju, eelkõige 30. oktoobri
      2007. aasta Lugano konventsiooni, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste
      tunnustamist ja täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades12.
   2.   HUVITATUD ISIKUTEGA KONSULTEERIMISE JA MÕJU HINDAMISE
        TULEMUSED
      Ametlikku mõju hindamist protsessi selles etapis, kus ELi meetmete kohaldamisala
      juba piiratakse rahvusvahelise õigusvahendi sõlmimise üle peetavate läbirääkimistega,
      ei ole vaja.
      Siiski on vaadeldud ja kaalutud mitmeid poliitikavalikuid:
        (1)   meetmeid ei võeta
      Praegu, kus OKA konventsioon ei ole jõustunud, kohaldatakse keskkonnavastutuse
      direktiivi 2004/35/EÜ keskkonnakahju tekkimisele seoses õnnetusjuhtumitega, mille
      põhjustab OKA lasti vedav laev ELi vetes. See tähendab, et kohaldatakse
      keskkonnakahjustuse mõistet, mis on esitatud direktiivis, koos laevaomaniku õigusega
      piirata oma vastutust vastavalt merinõuete korral vastutuse piiramise 1976. aasta
      konventsioonile, arvestades kehtivaid muudatusi, vastavalt direktiivi artikli 4 lõikele 3.
      Laevaomaniku õigusel piirata oma vastutust kuni 1976. aasta konventsioonis
      kehtestatud piirmääradeni on piiratud erandeid, nimelt tahtliku kahju tekitamine või
      hoolimatus. 1976. aasta konventsiooni kohased vastutuse piirmäärad on madalamad
      kui 2010. aasta OKA konventsiooni artiklis 9 sätestatud vastutuse piirmäärad.
      2010. aasta OKA konventsiooni III peatükis sätestatud hüvitusfondi taolise fondi
      puudumisel ei ole praegu direktiivis midagi, millest maksta hüvitist ohvritele (näiteks
      kalurid, kohalikud omavalitsused), kui ohtlike ja kahjulike ainetega tekitatakse
      merereostus, mis ületab laevaomaniku vastutuse piirmäära. Lisaks sellele ei ole
      praeguses õigusraamistikus kohustusliku kindlustuse nõuet, samas kui 2010. aasta
      OKA konventsiooni artiklis 12 sätestatakse laevaomanikele konkreetselt selline
      kohustus, millega kaasneb hüvitise taotlejate õigus kindlustusandja vastu otse hagi
      esitada (artikli 12 lõige 8). Lõpuks, direktiivis 2004/35/EÜ on ELi kaasseadusandjad
      otsustanud näha ette erandi rahvusvahelise laevanduse vastutuse korra suhtes seoses
      kõikide asjakohaste konventsioonide, sh OKA konventsiooniga, ja mitte kohaldada
      direktiivi vahejuhtumite suhtes, mis kuuluvad mõne rahvusvahelise konventsiooni
   12
      ELT L 339, 21.12.2007, lk 3.
ET                                              8                                                ET
 ---pagebreak---    kohaldamisalasse. Kui ELi tasandil ei võeta meetmeid, et võimaldada liikmesriikidel
   ratifitseerida 2010. aasta OKA protokoll või sellega ühineda IMO viimase vastutust
   käsitleva konventsiooni jõustumiseks, kujuneb selgesti välja vastuolu rahvusvahelises
   ja ELi vastutuskorras merevedude valdkonnas; sellise vastuoluga kahjustatakse
   õiguskindlust ja kohaldatavate normide ühetaolisust, muu hulgas ka OKA lasti
   merevedudega seotud keskkonnakahjustuse puhul.
     (2)    OKA konventsiooni vastavusse viimine liidu õigustikuga
   Direktiiv 2004/35/EÜ ei kattu täielikult 2010. aasta OKA konventsiooniga
   keskkonnakahjustuse määratlemisel. Nimelt on direktiivis esitatud mõiste laiem ja
   hõlmab rohkem heastamise tüüpe, sealhulgas kahjustatud loodusressursside esmane
   taastamine nende esialgse seisundini, sealhulgas vajaduse korral täiendavate ja
   kompenseerivate meetmete võtmine, kui ressursse ei saa taastada nende algse
   olukorrani, ning kahju hüvitamine seoses vahepealse ressursside kaotusega (sellised
   meetmed ei koosne kunagi rahalisest hüvitisest, alati on need meetmeid, millega
   parandatakse loodusressursside seisundit kahjustatud kohas või selle ümbruskonnas).
   Seega võiks kaitsta ideed, et konventsiooni tuleks muuta, et viia see vastavusse
   kõnealuse direktiivi sätetega.
   Ei ole siiski tõenäoline, et selleks õnnestub saavutada IMO osalisriikide hulgas
   piisavat toetust, pidades eelkõige silmas probleeme, mis tuleb lahendada enne
   konventsiooni praeguse versiooni heakskiitmist. Peale selle on saastekahjustuse mõiste
   konventsioonis hoolikalt defineeritud kooskõlas muude olemasolevate süsteemidega,
   millega reguleeritakse vastutust õnnetusjuhtumite eest seoses mereveonduse eri
   liikidega (nt 1992 rahvusvaheline konventsioon tsiviilvastutusest naftareostuskahjude
   eest, 2001. aasta rahvusvaheline konventsioon laeva punkrist pärineva
   kütuseõlireostuse kahjuga seotud tsiviilvastutuse kohta). 2010. aasta OKA
   konventsiooni mõiste muutmine häiriks oluliselt tasakaalu eri laevandussektorite vahel
   ja põhjustaks suurt vastuseisu IMOs.
     (3)    eraldumisklausli lisamine OKA konventsiooni ja direktiivi 2004/35/EÜ edasine
            muutmine
   Võiks uurida ka võimalust muuta konventsiooni nii, et sellele lisatakse
   eraldumisklausel, millega tagatakse, et kui liikmesriigid saavad konventsiooni
   osalisteks, kohaldatakse Euroopa Liidu ja tema liikmesriikide vahelistele erisuhetele
   endiselt liidu õigust. Kolmandate riikide suhtes kehtiksid konventsioonist tulenevad
   kohustused muutmata kujul.
   Eraldumisklausli vastuvõtmisel nõustuksid kõik konventsiooni osalised (sealhulgas
   väljaspool ELi asuvad riigid) sellega, et ELi ja tema liikmesriikide omavahelistes
   suhetes kohaldatakse ELi õigust sedavõrd, kuivõrd see reguleerib konventsiooni
   sisuga seotud küsimusi. Ent selle kohta kehtib juba eespool esitatud põhjendus, see
   tähendab, et see ei ole realistlik võimalus liikmesriikide jaoks, mida nad ELi nimel
   võiksid arendada IMOs.
   Lisaks nõuaks selline klausel direktiivi 2004/35/EÜ muutmist, et leevendada erandit,
   mida kohaldatakse selliste vahejuhtumite läbi tekkinud kahju suhtes, mis langevad
   direktiivi reguleerimisalast OKA konventsiooni reguleerimisalasse. Direktiivis
   käsitletakse aga kõiki selle IV lisas loetletud mereveondusega seotud vastutust
   käsitlevaid konventsioone võrdsel alusel. Erisüsteemi kehtestamine ühe konkreetse
   konventsiooni puhul läheks vastuollu direktiivi enda vaimuga, eelkõige kui kõiki IMO
   konventsioone tõlgendatakse ühtsete põhimõtete alusel, millega luuakse laevaomaniku
ET                                        9                                               ET
 ---pagebreak---       range vastutuse raamistik koos kohustusliku kindlustuse võtmise ja piisavate rahaliste
      vahendite olemasoluga selliste reostuskahjude hüvitamiseks, mille on põhjustanud
      meresõidu vahejuhtum.
        (4)    2010. aasta OKA protokolli ratifitseerimine
      OKA konventsiooni 2010. aasta protokolli sõlmimine tagab ELi vetes OKA lasti
      vedavate laevadega juhtuvate õnnetuste tekitatud kahju puhul vastutust ja hüvitamist
      käsitlevate eeskirjade ühtse kohaldamise. Lisaks tagab see piisavate rahaliste
      vahendite olemasolu selliste õnnetuste ohvritele hüvitise maksmiseks. Selle jaoks
      rahvusvahelise korra kohaldamine piirkondlike lahenduste asemel sobib paremini
      kokku mereveonduse ülemaailmse iseloomuga ja piiriülese mõjuga, mis on tõenäoline
      selliste õnnetuste korral.
      Seepärast tehti järeldus, et käesolev otsuse-eelnõu, millega liikmesriike volitatakse
      ratifitseerima 2010. aasta OKA protokolli ja seega tunnistama enda jaoks siduvaks
      2010. aasta OKA konventsiooni konsolideeritud teksti, on parim lahendus.
   3.   ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG
      Nagu sissejuhatuses on osutatud, muudab 2010. aasta protokollile riigi poolt
      allakirjutamine, selle ratifitseerimine või vastuvõtmine kehtetuks asjaomase riigi poolt
      1996. aasta OKA konventsioonile allakirjutamise, selle ratifitseerimise või
      vastuvõtmise. Protokolli ratifitseerivad riigid väljendavad sellega oma nõusolekut, et
      2010. aasta OKA konventsioon kui konventsiooni ühtne konsolideeritud õigusakt, mis
      jõustub pärast 2010. aasta protokolli jõustumist, on nende jaoks siduv.
      Kavandatud nõukogu otsustega volitatakse seega liikmesriike liidu nimel
      ratifitseerima 2010. aasta OKA protokolli või sellega ühinema ja sellest tulenevalt
      tunnistama, et 2010. aasta OKA konventsiooni eeskirjad on nende jaoks siduvad.
      Kavandatud nõukogu otsused tuginevad Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 218
      lõikele 6 koostoimes, ühelt poolt, nimetatud lepingu artikliga 81, millega ELi õiguses
      luuakse põhiline õiguslik alus tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö jaoks, mis on
      asjakohane seoses kahjutasunõuete ja -meetmete puhul kohaldatava korraga vastavalt
      2010. aasta OKA konventsiooni IV peatükile, ja teiselt poolt nimetatud lepingu
      artikliga 192, milles on esitatud keskkonnakaitse põhiline õiguslik alus.
      2010. aasta OKA konventsioonil on mitu eesmärki, mis on omavahel lahutamatult
      seotud, ilma et üks oleks teisejärguline või teistega võrreldes kaudsem. Ühte otsust ei
      saa vastu võtta kahel õiguslikul alusel, kui kummagi õigusliku aluse nõutavad
      menetlused on ühildamatud13. Käesoleval juhul on sellega tegemist seetõttu, et
      küsimused, mis puudutavad õigusalast koostööd tsiviilasjades, ei ole siduvad Taani
      jaoks, mille tulemusel on hääleõigused nõukogus erinevad. Seega on vaja kahte eraldi
      nõukogu otsust.
      Need kaks otsust on üles ehitatud sarnaselt. Nende artikliga 1 volitatakse liikmesriike
      ratifitseerima liidu nimel OKA konventsiooni 2010. aasta protokoll või sellega
      ühinema, kuna Euroopa Liit ei saa olla selle konventsiooni osaline.
      Ühises artiklis 2 nõutakse, et liikmesriigid võtaksid endale kohustuse tunnistada
      2010. aasta protokoll enda jaoks siduvaks kahe aasta jooksul alates käesoleva otsuse
      jõustumisest. Kõikide ELi liikmesriikide kiire ühinemine 2010. aasta protokolliga
   13
      Vt hiljutine Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-377/12, 11. juuni 2014, punkt 34.
ET                                                 10                                          ET
 ---pagebreak---       võimaldab saavutada konventsiooni jõustumiseks vajaliku künnise, arvestades nii IMO
      liikmesriikide arvu kui ka nende laevastiku tonnaaži (12 riiki, kelle hulgas on neli
      riiki, kellest igaühe laevastiku kogumahitavus on vähemalt kaks miljonit ühikut).
      Veelgi olulisem on see, et ratifitseerimine kindlaksmääratud tähtaja jooksul võimaldab
      vältida konkurentsieelist, mille saab liikmesriik, kes lükkab oma liitumise 2010. aasta
      protokolliga ja seega 2010. aasta OKA konventsiooniga edasi, võrdsete
      õiguskaitsevahendite kulul, mis on sellise protokolliosalise käsutuses, kes kannab
      kahju OKA lastiga seotud laevaõnnetuse puhul. Teabe ja parimate tavade vahetamine
      on eriti kasulik ratifitseerimise või konventsiooniga ühinemise protsessis, eelkõige
      seoses konventsioonikohase maksustatava lasti arvutamisega.
      Nõukogu otsuse ettepaneku artiklis 3, milles välistatakse tsiviilasju käsitleva
      õigusalase koostöö aspektid, nõutakse, et liikmesriigid viitaksid kirjalikult mõlemale
      nõukogu otsusele oma 2010. aasta protokolli ratifitseerimiskirja või sellega ühinemise
      kirja hoiuleandmisel.
      Nõukogu otsuse-eelnõu artiklis 3 tsiviilasju käsitleva õigusalase koostöö aspektide
      kohta on käsitletud avaldust, mille liikmesriigid peavad tegema, kui nad on nõustunud
      tunnistama enda jaoks siduvaks 2010. aasta protokolli; avalduses käsitletakse
      kohtuotsuste tunnustamist ja jõustamist, arvestades liidu ainupädevust selles
      valdkonnas. Avaldus on sarnane nõukogu otsuse 2002/971/EÜ artiklis 2 esitatud
      avaldusega.
      Ühises artiklis 4 on määratud kindlaks kuupäev, mil nõukogu kavandatud otsus
      jõustub.
      Ühises artiklis 5 selgitatakse, et kuna otsuse eesmärk on volitada liikmesriike liidu
      nimel teatama, et 2010. aasta protokoll on nende jaoks siduv, on otsused kooskõlas
      aluslepingutega adresseeritud liikmesriikidele.
   4.   MÕJU EELARVELE
      Puudub.
ET                                            11                                              ET
 ---pagebreak---                                                                2015/0136 (NLE)
                                                  Ettepanek:
                                           NÕUKOGU OTSUS,
    mis käsitleb ohtlike ja kahjulike ainete mereveol vastutust ja kahju hüvitamist käsitleva
     rahvusvahelise konventsiooni 2010. aasta protokolli ratifitseerimist liikmesriikide poolt
    ja nende sellega ühinemist Euroopa Liidu nimel seoses õigusalast koostööd tsiviilasjades
                                          käsitlevate aspektidega
   EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
   võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 81 koostoimes artikli 218
   lõike 6 punkti a alapunktiga v,
   võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut,
   võttes arvesse Euroopa Parlamendi nõusolekut14
   ning arvestades järgmist:
   (1)     1996. aasta rahvusvahelise konventsiooni vastutuse ja kahju hüvitamise kohta ohtlike
           ja kahjulike ainete mereveol (edaspidi „1996. aasta OKA konventsioon”) eesmärgiks
           oli tagada nõuetekohane, viivitamatu ja tõhus kahju hüvitamine isikutele, kes on
           ohtlike ja kahjulike ainete merevedudel tekkinud reostuse tõttu kahju kannatanud.
           1996. aasta OKA konventsioon täitis olulise lünga merereostuse vastutuse
           rahvusvahelises reguleerimises.
   (2)     Nõukogu võttis 2002. aastal vastu nõukogu otsuse 2002/971/EÜ,15 millega ta volitas
           liikmesriike ühenduse huvides ratifitseerima 1996. aasta OKA konventsiooni või
           sellega ühinema. Otsusega 2002/971/EÜ kohustati liikmesriike võtma vajalikud
           meetmed, et ratifitseerida 1996. aasta OKA konventsioon või sellega ühineda enne 30.
           juunit 2006. Neli liikmesriiki on seejärel kõnealuse konventsiooni ratifitseerinud.
           1996. aasta OKA konventsioon ei ole jõustunud.
   (3)     1996. aasta OKA konventsiooni on muudetud 2010. aasta protokolliga. Vastavalt
           2010. aasta protokolli artiklile 2 ja artikli 18 lõikele 1 tuleb 2010. aasta protokolli ja
           1996. aasta OKA konventsiooni lugeda, tõlgendada ja kohaldada koos ühtse
           õigusaktina 2010. aasta protokolli osalisriikide vahel.
   (4)     Rahvusvahelise Mereorganisatsiooni (edaspidi „IMO”) sekretariaat koostas
           2010. aasta protokolli ja 1996. aasta ohtlike ja kahjulike ainete konventsiooni
           konsolideeritud teksti (edaspidi „2010. aasta OKA konventsioon”), mille kiitis heaks
           IMO juriidiline komitee oma 98. koosolekul. 2010. aasta OKA konventsioon ei ole
           allakirjutamiseks ja ratifitseerimiseks avatud õigusakt. 2010. aasta OKA konventsioon
           jõustub siis, kui 2010. aasta protokoll on jõustunud liikmesriikides.
   14
           ELT C 47, 26.10.2012, lk 47.
   15
           Nõukogu otsus 2002/971/EÜ, 18. november 2002, millega volitatakse liikmesriike ühenduse huvides
           1996. aasta rahvusvahelist konventsiooni vastutuse ja kahju hüvitamisese kohta ohtlike ja kahjulike
           ainete mereveol (ohtlike ja kahjulike ainete konventsiooni) allkirjastama, ratifitseerima või sellega
           ühinema, EÜT L 337, 13.12.2002, lk 55.
ET                                                     12                                                        ET
 ---pagebreak---    (5)  Vastavalt protokolli artikli 20 lõikele 8 muudab riigi poolt nõusoleku väljendamine
        lugeda enda jaoks siduvaks 2010. aasta protokoll kehtetuks asjaomase riigi varasema
        nõusoleku lugeda enda jaoks siduvaks 1996. aasta OKA konventsioon (2010. aasta
        OKA konventsiooni artikli 45 lõige 8). Selle tulemusel ei ole vastavalt protokolli
        artiklile 20 ja eelkõige selle lõigetele 2, 3 ja 4 1996. aasta OKA konventsiooni
        osalisriik enam selle osalisriik hetkest, mil ta väljendas oma nõusolekut lugeda
        2010. aasta protokoll enda jaoks siduvaks.
   (6)  2010. aasta OKA konventsioon nagu ka selle eelkäija on eriti oluline Euroopa Liidu ja
        tema liikmesriikide huvide seisukohast, kuna sellega nähakse ette parem keskkonna ja
        OKA reostuse ohvrite kaitse OKA reostuse puhul merel vastavalt merereostuse eest
        vastutuse rahvusvahelistele normidele kooskõlas 1982. aasta Ühinenud Rahvaste
        Organisatsiooni mereõiguse konventsiooniga.
   (7)  Selleks et liikmesriigid saaksid 2010. aasta protokolli ja seega 2010. aasta OKA
        konventsiooni osalisriikideks, peavad nad kõnealuse protokolli artikli 20 lõike 4
        kohaselt esitama IMO peasekretärile koos oma nõustumiskirjadega asjakohased
        andmed eelmisel kalendriaastal 2010. aasta OKA konventsiooni kohase maksustatud
        lasti üldkoguste kohta. Selleks on liikmesriigid kohustatud looma maksustatavat lasti
        käsitleva aruandluse süsteemi, enne kui nad saavad väljendada oma nõusolekut lugeda
        2010. aasta protokolli enda jaoks siduvaks.
   (8)  2010. aasta OKA konventsiooni artiklid 38, 39 ja 40 mõjutavad liidu kohtualluvust ja
        kohtuotsuste täitmist käsitlevat teisest seadusandlust vastavalt nõukogu määrusele
        (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmiste kohta tsiviil- ja
        kaubandusasjades16 (uuesti sõnastatud määrus Brüssel I).
   (9)  Seega on liidul seoses 2010. aasta OKA konventsiooni artiklitega 38, 39 ja 40
        ainupädevus, kuivõrd kõnealune konventsioon mõjutab määruses (EL) nr 1215/2012
        sätestatud eeskirju. Lisaks sellele on 2010. aasta OKA konventsiooni IV peatüki
        artiklid 37, 41 ja 42 konventsiooni sisuliste eeskirjade suhtes abistavat laadi, ning
        seetõttu ei saa neid vaadelda eraldi ega eraldada konventsiooni muudest sätetest. Seega
        kattub liidu ainupädevus konventsiooni kogu IV peatükiga.
   (10) Teabe ja parimate tavade vahetamine liikmesriikide vahel 2010. aasta protokolli
        ratifitseerimise või sellega ühinemise korra kohta võib soodustada liikmesriikide
        jõupingutusi luua toimiv aruandlussüsteem maksustatava lasti kohta aruandluse
        sisseseadmiseks vastavalt 2010. aasta OKA konventsioonile.
   (11) Nagu 1996. aasta OKA konventsiooni puhul, on üksnes suveräänsetel riikidel õigus
        olla 2010. aasta protokolli osalisriigiks, kuna konventsioonis ei ole piirkondliku
        majandusintegratsiooni organisatsiooni käsitlevat klauslit. Seetõttu ei ole liidul
        praegusel ajal võimalik 2010. aasta protokolli ja sellega ka 2010. aasta OKA
        konventsiooni ratifitseerida ega sellega ühineda. Siiski seob liikmesriike ja liitu
        aluslepingute kohane lojaalse koostöö põhimõte, mis võimaldab saavutada liidu
        eesmärke keskkonnakaitse ja tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö valdkondades.
        Käesoleval juhul nõuab see liikmesriikidelt, et need võtaksid liidu ühinemise
        konventsiooniga oma eesmärgiks ja teeksid selleks kõik vajalikud jõupingutused.
   (12) 2010. aasta protokolli ratifitseerimine kõigi liikmesriikide poolt kindlaksmääratud aja
        jooksul peaks tagama võrdsed võimalused kõigile asjaomastele osalistele, keda
   16
        Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste
        tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud), ELT L 351, 20.12.2012,
        lk 1.
ET                                                     13                                                       ET
 ---pagebreak---           puudutab 2010. aasta OKA konventsiooni kohaldamine, ja vältima konkurentsieelist,
          mille saavad seda liitumist edasilükkavad riigid.
   (13)   Seepärast tuleks liikmesriike volitada ratifitseerima 2010. aasta protokoll seoses
          tsiviilasju käsitleva õigusalase koostöö aspektidega või liituma sellega. Muid
          konventsiooni sätteid kui Euroopa Liidule antud pädevuse alusel tsiviilasjades tehtava
          õigusalase koostööga seotud sätted käsitletakse otsuses, mis võetakse vastu
          paralleelselt käesoleva otsusega17.
   (14)   2010. aasta protokolli ratifitseerimisel või sellega ühinemisel peaksid liikmesriigid
          esitama avalduse selliste kohtuotsuste tunnustamise ja jõustamise kohta, mis langevad
          2010. aasta OKA konventsiooni kohaldamisalasse.
   (15)   Ühendkuningriik ja Iirimaa on seotud määrusega (EL) nr 1215/2012 ning osalevad
          seepärast täiel määral käesoleva otsuse vastuvõtmises ja kohaldamises.
   (16)   Vastavalt Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Liidu toimimise lepingule lisatud, Taani
          positsiooni käsitleva protokolli18 artiklitele 1 ja 2 ei võta Taani osa käesoleva otsuse
          vastuvõtmisest, ei ole sellega seotud ega pea seda kohaldama,
   ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
                                                  Artikkel 1
   Käesolevaga volitatakse liikmesriike Euroopa Liidu nimel ratifitseerima 2010. aasta
   protokolli või sellega ühinema, kui see on asjakohane, seoses tsiviilasju käsitleva õigusalase
   koostöö aspektidega tingimustel, mis on sätestatud käesoleva otsuse artiklites 2, 3 ja 4.
                                                  Artikkel 2
   1.       Liikmesriigid teevad kõik vajaliku, et 2010. aasta protokolli ratifitseerimis- või
            ühinemiskirjad anda hoiule viivitamata, kuid igal juhul mitte hiljem kui kaks aastat
            pärast käesoleva otsuse jõustumist.
   2.       Liikmesriigid teatavad nõukogule ja komisjonile ühe aasta jooksul, arvates käesoleva
            otsuse jõustumise kuupäevast, oma ratifitseerimis- või ühinemismenetluse
            lõpuleviimise kavandatava kuupäeva.
   3.       Liikmesriigid püüavad vahetada omavahel teavet oma ratifitseerimis- või
            ühinemismenetluse seisukorra kohta ja eelkõige loovad selleks maksustatava lasti
            aruandluse süsteemi 2010. aasta protokolli kohaselt.
                                                  Artikkel 3
   2010. aasta protokolli ratifitseerimisel või sellega ühinemisel peavad liikmesriigid andma
   hoiule ka avalduse, mis on esitatud käesoleva otsuse lisas.
                                                  Artikkel 4
   Käesolev otsus jõustub järgmisel päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
   17
          ELT L
   18
          Protokoll nr 22 Taani seisukoha kohta (ELT C 326, 26.10.2012, lk 299).
ET                                                    14                                           ET
 ---pagebreak---                                              Artikkel 5
   Käesolev otsus on adresseeritud liikmesriikidele kooskõlas aluslepingutega.
   Brüssel,
                                               Nõukogu nimel
                                               eesistuja
ET                                               15                            ET
 ---documentbreak---                              EUROOPA
                             KOMISJON
                                                      Brüssel, 22.6.2015
                                                      COM(2015) 305 final
                                                      ANNEX 1
                                              LISA
                                  järgmise dokumendi juurde:
                                   Ettepanek: Nõukogu otsus,
   mis käsitleb ohtlike ja kahjulike ainete mereveol vastutust ja kahju hüvitamist käsitleva
    rahvusvahelise konventsiooni 2010. aasta protokolli ratifitseerimist liikmesriikide poolt
   ja nende sellega ühinemist Euroopa Liidu nimel seoses õigusalast koostööd tsiviilasjades
                                     käsitlevate aspektidega
ET                                                                                ET
 ---pagebreak---                                                        LISA
                                        järgmise dokumendi juurde:
                                         Ettepanek: Nõukogu otsus,
    mis käsitleb ohtlike ja kahjulike ainete mereveol vastutust ja kahju hüvitamist käsitleva
     rahvusvahelise konventsiooni 2010. aasta protokolli ratifitseerimist liikmesriikide poolt
    ja nende sellega ühinemist Euroopa Liidu nimel seoses õigusalast koostööd tsiviilasjades
                                           käsitlevate aspektidega
   Nõukogu otsuse artikli 3 kohane avaldus, mille liikmesriik annab hoiule tema poolt 2010.
   aasta protokolli ratifitseerimisel või tema sellega ühinemisel:
   „[..1.] kohtu poolt tehtud otsuseid 2010. aasta protokolliga muudetud konventsiooniga
   reguleeritavates küsimustes tunnustatakse ja täidetakse [..2.] vastavalt Euroopa Liidu sisestele
   asjakohastele eeskirjadele antud teema kohta3.
   2010. aasta protokolliga muudetud konventsiooniga hõlmatud küsimustes langetatud
   kohtuotsuseid, mis on tehtud Taani Kuningriigi kohtus, tunnustatakse ja täidetakse [..4.]
   kooskõlas Euroopa Ühenduse ja Taani Kuningriigi vahelise kohtualluvust ning kohtuotsuste
   tunnustamist ja täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades käsitleva 2005. aasta lepinguga5.
   2010. aasta protokolliga muudetud konventsiooniga hõlmatud küsimustes langetatud
   kohtuotsuseid, mis on tehtud sellise kolmanda riigi kohtus, kes on seotud 30. oktoobri 2007.
   aasta Lugano konventsiooniga (tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate
   kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsioon)6 tunnustatakse ja täidetakse [..7.]
   kooskõlas nimetatud konventsiooniga.”
   1
           Kõik Euroopa Liidu liikmesriigid, välja arvatud avaldust esitav liikmesriik ja Taani.
   2
           Avaldust esitav liikmesriik.
   3
           Praegu on need eeskirjad esitatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 1215/2012
           kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades,
           ELT L 351, 20.12.2012, lk 1.
   4
           Avaldust esitav liikmesriik.
   5
           ELT L 299, 16.11.2005, lk 62.
   6
           ELT L 339, 21.12.2007, lk 3.
   7
           Avaldust esitav liikmesriik.
ET                                                       2                                              ET


title: Ettepanek Nõukogu otsus millega muudetakse 29. juuni 2000. aasta otsust 439/2000/EÜ ühenduse rahalise toetuse kohta kulude katmisel, mis tekivad teatavates liikmesriikides ühise kalanduspoliitika rakendamiseks andmete kogumisel ning uuringute ja katseprojektide rahastamisel

text:
Tähtis õiguslik teade

|

52004PC0618

Ettepanek nõukogu otsus millega muudetakse 29. juuni 2000. aasta otsust 439/2000/EÜ ühenduse rahalise toetuse kohta kulude katmisel, mis tekivad teatavates liikmesriikides ühise kalanduspoliitika rakendamiseks andmete kogumisel ning uuringute ja katseprojektide rahastamisel  /* KOM/2004/0618 lõplik - CNS 2004/0213 */

	Brüssel 29.9.2004KOM(2004) 618 lõplik2004/0213 (CNS)EttepanekNÕUKOGU OTSUSmillega muudetakse 29. juuni 2000. aasta otsust 439/2000/EÜ ühenduse rahalise toetuse kohta kulude katmisel, mis tekivad teatavates liikmesriikides ühise kalanduspoliitika rakendamiseks andmete kogumisel ning uuringute ja katseprojektide rahastamisel(komisjoni esitatud)SELETUSKIRIKäesoleva otsuse eesmärk on kohandada 29. juuni 2000. aasta otsuse (EÜ) nr 439/2000 (ühenduse rahalise toetuse kohta kulude katmisel, mis tekivad liikmesriikides ühise kalanduspoliitika rakendamiseks andmete kogumisel ning uuringute ja katseprojektide rahastamisel)[1] taotlusperioodi.Otsus (EÜ) nr 439/2000 hõlmab ajavahemikku 2000–2005. See on tihedalt seotud 29. juuni 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 1543/2000, millega kehtestatakse ühenduse raamistik ühise kalanduspoliitika elluviimiseks vajalike andmete kogumiseks ja haldamiseks,[2] kus sätestatakse, et liikmesriigid koostavad kuueaastasteks ajavahemikeks siseriiklikud programmid. Esimene programmitöö periood peaks siiski erandkorras hõlmama aastaid 2002–2006 (kaasa arvatud), kuna 2001. aastal korraldati andmete kogumine ja haldamine ettepanekute esitamise üleskutsete ja pakkumiskutsete abil samuti vastavalt otsusele (EÜ) nr 439/2000.Liikmesriigid, kes soovivad saada rahalist toetust esimese programmitöö perioodi (1. jaanuarist 2002 kuni 31. detsembrini 2006) kulude eest, oleksid pidanud esitama komisjonile hiljemalt 31. maiks 2001 oma iga-aastased kuluprognoosid kõnealuseks ajavahemikuks ning edaspidi iga aasta 31. maiks iga-aastased ajakohastused. Selle teabe põhjal peaks komisjon tegema igal aastal otsuse prognoositavate kulude abikõlblikkuse ja ühenduse rahalise toetuse suuruse kohta järgmiseks aastaks. Siseriiklike programmide koostamine 2002.–2006. aastaks oleks seega pidanud toimuma ja vastav komisjoni otsus nende kaasrahastamiseks tehtama aasta enne nende elluviimist.Määruse (EÜ) nr 1543/2000 rakenduseeskirjade vastuvõtmise hilinemise tõttu esitasid liikmesriigid oma siseriiklikud programmid ja kuluprognoosid 2001. aasta mai asemel alles 2001. aasta sügisel. Kõnealune esitamise hilinemine ühelt poolt ning programmide ja kuluprognooside kontrollimise pikaajaline protseduur (kaasatud on ka väliskonsultandid) teiselt poolt muutsid võimatuks siduda eelarves esimeseks programmiks (2002) ette nähtud assigneeringud aasta varem (2001). Selle asemel toimus kulukohustuste võtmine elluviimise aastal ehk 2002. aastal. Haldus- ja finantstsükkel lükkus samamoodi edasi ka 2003. ja 2004. aastal. Sellest tulenevalt koostatakse ja võetakse komisjoni otsus ühenduse rahalise toetuse suuruse kohta 2006. aastal tehtavate kulude puhul vastu 2005. aasta asemel alles 2006. aastal.Seepärast tehakse ettepanek, et artikli 1 lõikes 2 osutatud taotlusperiood muudetakse ajavahemikust 2000–2005 ajavahemikuks 2001–2006.Otsuse 439/2000/EÜ artiklis 1 sätestatud lähtesumma ei kajasta enam eelmistel aastatel ilmnenud tegelikke vajadusi ega järgmiste aastate ajakohastatud hinnanguid. Lisaks sellele ei võta see arvesse uute liikmesriikide vajadusi. Seepärast tuleks lähtesummat kohandada ajakohastatud hinnangutele.2004/0213 (CNS)EttepanekNÕUKOGU OTSUSmillega muudetakse 29. juuni 2000. aasta otsust 439/2000/EÜ ühenduse rahalise toetuse kohta kulude katmisel, mis tekivad teatavates liikmesriikides ühise kalanduspoliitika rakendamiseks andmete kogumisel ning uuringute ja katseprojektide rahastamiselEUROOPA LIIDU NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 37,võttes arvesse komisjoni ettepanekut,[3]võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust[4]ning arvestades järgmist:(1) Nõukogu otsuses 439/2000/EÜ[5] sätestatakse, et ühendus võib anda rahalist toetust kulude katmisel, mis tekivad liikmesriikides kalandusandmete kogumisel nõukogu määruses (EÜ) nr 1543/2000[6] sätestatud ühenduse raamistikus ajavahemikul 2002–2006 (kaasa arvatud).(2) 2001. aastal korraldati andmete kogumine ja haldamine ettepanekute esitamise üleskutsete ja pakkumiskutsete abil vastavalt otsusele 439/2000/EÜ.(3) Rahalise abi andmiseks teatavate liikmesriikide tehtud kulude katmiseks ajavahemikul 2002–2006 pidi siseriiklike programmide ettevalmistamine toimuma ja vastav komisjoni otsus nende kaasrahastamiseks tehtama nende täideviimisele eelneval aastal. Sellepärast on otsuse 439/2000/EÜ artiklis 1 sätestatud taotlusperiood 2000–2005.(4) Vajalikule haldus- ja finantsmenetlusele kuluva aja alahindamise tõttu osutus võimatuks järgida ettevalmistus- ja otsustuskorda aastal enne siseriiklike programmide elluviimist. Haldus- ja finantsmenetlus on tegelikult toimunud programmide elluviimise aastal. Seepärast tuleks muuta otsuse 439/2000/EÜ artiklis 1 sätestatud perioodi, et hõlmata programmide elluviimise ajavahemik 2001–2006.(5) Otsuse 439/2000/EÜ artiklis 1 sätestatud lähtesumma ei kajasta enam eelmistel aastatel ilmnenud tegelikke vajadusi ega järgmiste aastate ajakohastatud hinnanguid. Lisaks sellele ei võta see arvesse uute liikmesriikide vajadusi. Seepärast tuleks lähtesummat kohandada ajakohastatud hinnangutele.(6) Seepärast tuleks vastavalt muuta otsust 2000/439/EÜ,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:Artikkel 1Otsust 2000/439/EÜ muudetakse järgmiselt:1) Artikli 1 lõike 2 esimene lause asendatakse järgmisega:"Lähtesumma meetmete rakendamiseks, millele ajavahemikul 2001–2006 antakse rahalist abi, on [164,5] miljonit eurot."2) Artikli 4 lõike 3 punktis b jäetakse välja sõnad "järgmisel aastal".Artikkel 2Käesolev otsus on adresseeritud liikmesriikidele.Brüssel,Nõukogu nimeleesistuja+++++ TABLE +++++LEGISLATIVE FINANCIAL STATEMENT – ANNEX+++++ TABLE +++++[1] EÜT L 176, 15.7.2000, lk 42.[2] EÜT L 176, 15.7.2000, lk 1.[3] ELT C [...], [...], lk [...].[4] ELT C [...], [...], lk [...].[5] EÜT L 176, 15.7.2000, lk 42.[6] EÜT L 176, 15.7.2000, lk 1.


               EUROOPA KOMISJON
            Brüssel,11.8.2017
            COM(2017) 433 final
            2017/0199(NLE)
            Ettepanek:
            NÕUKOGU OTSUS
            sõlmida Euroopa Liidu ja Liibanoni Vabariigi vaheline teadus- ja tehnoloogiakoostöö leping, millega sätestatakse Liibanoni Vabariigi osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA)

               SELETUSKIRI

               1.ETTEPANEKU TAUST

               •Ettepaneku põhjused ja eesmärgid

                  30. mail 2017 andis nõukogu komisjonile loa alustada liidu nimel läbirääkimisi Liibanoni Vabariigiga (edaspidi „Liibanon“) liidu ja Liibanoni vahelise lepingu üle, milles sätestatakse Liibanoni osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA).

                  Nõukogu lubava otsuse tingimuste kohaselt saab läbirääkimisi alustada alles pärast seda, kui on vastu võetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsus liidu osalemise kohta mitme liikmesriigi ühiselt algatatud partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA).

                  Läbirääkimisi alustati 26. juunil 2017 ja need viidi edukalt lõpule 18. juulil 2017, kui tulevaste lepinguosaliste pealäbirääkijad allkirjastasid läbirääkimisprotsessi lõpetamist kinnitava protokolli. Käesolevale ettepanekule lisatud lepingu eelnõu on kooskõlas nõukogu välja antud läbirääkimisjuhistega. Eelkõige sätestab see otseselt liidu õigusaktile osutades, et Liibanoni PRIMAs osalemise tingimused on needsamad, mis on sätestatud otsuses (EL) 2017/1324
                     1
                  .

                  Liidu finantshuvide, eelkõige komisjonile, Euroopa Pettustevastasele Ametile, kontrollikojale ja PRIMA rakendusstruktuurile (PRIMA-IS) asjaomaste liidu õigusaktide kohaste auditite ja juurdluste tegemiseks antud volituste kaitse tagamiseks osutab leping konkreetselt otsuse (EL) 2017/1324 asjakohastele sätetele ning kohustab lepinguosalisi osutama nende rakendamise tagamiseks igasugust vajalikku abi. Peale selle sätestatakse tulevase lepinguga, et lepinguosalised peavad kokku leppima üksikasjaliku korra abi andmiseks, sest selline kord on nende käesoleva lepingu raames tehtava koostöö seisukohast oluline. Liibanoni taotluse alusel ning nagu läbirääkimiste käigus kokku lepitud, lisati lepingu preambulisse täiendav põhjendus, mis kajastab mõlema tulevase lepinguosalise pädevate asutuste vahelise täieliku koostöö ja koordineerimise olulisust tulevase lepingu täitmisel.

               •Kooskõla poliitikavaldkonnas praegu kehtivate õigusnormidega

                  Nagu esitatud ka mõjuhinnangu aruandes PRIMA kohta
                     2
                  , on PRIMA avatus kolmandatele riikidele, näiteks Liibanonile osalemiseks kooskõlas rahvusvahelise teadus- ja innovatsioonikoostöö eesmärkidega, nagu neid kirjeldatakse komisjoni 2012. aasta teatises „ELis tehtava rahvusvahelise teadus- ja innovatsioonikoostöö parandamine ja keskendamine: strateegiline lähenemisviis“
                     3
                   ja raamprogrammis „Horisont 2020“, mis aitab edendada koostööd kolmandate riikidega teaduse, tehnoloogia ja innovatsiooni valdkonnas, et lahendada ülemaailmseid sotsiaalprobleeme ja toetada liidu välispoliitikat. Käesolev leping on kooskõlas ka olemasoleva Euroopa – Vahemere piirkonna lepinguga (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Liibanoni Vabariigi vahel),
                     4
                   millega nähakse ette liidu ja Liibanoni koostöö teadusuuringute ja tehnoloogiaarenduse valdkonnas ning soodustatakse uurimis- ja arendustegevust ühist huvi pakkuvates valdkondades.

               •Kooskõla muude liidu tegevuspõhimõtetega

                  PRIMA rakendamine tihedas koostöös kolmandate riikidega nagu Liibanon on samuti asjakohane liidu muude poliitikate, näiteks migratsioonipoliitika, arengupoliitika ja naabruspoliitika seisukohast ning nendega kooskõlas.

               2.Ettepaneku õiguslik külg

                  Ettepanek võtta vastu nõukogu otsus põhineb Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklil 186 ning artikli 218 lõike 6 punktil a.

               Eelnevalt arvestades teeb komisjon nõukogule ettepaneku sõlmida liidu nimel leping.

               2017/0199 (NLE)

               Ettepanek:

               NÕUKOGU OTSUS

               sõlmida Euroopa Liidu ja Liibanoni Vabariigi vaheline teadus- ja tehnoloogiakoostöö leping, millega sätestatakse Liibanoni Vabariigi osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA)

               EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,

               võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 186 koostoimes artikli 218 lõike 6 punktiga a,

               võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut,

               võttes arvesse Euroopa Parlamendi nõusolekut

               ning arvestades järgmist:

               (1)Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsus (EL) 2017/1324
                  5
                sätestab liidu osalemise mitme liikmesriigi ühiselt algatatud partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA).

               (2)Liibanoni Vabariik (edaspidi „Liibanon“) väljendas soovi ühineda PRIMAga osaleva riigina võrdsel alusel liikmesriikidega ja PRIMAs osalevate riikidega, kes on liitunud programmiga „Horisont 2020“.

               (3)Otsuse (EL) 2017/1324 artikli 1 lõike 2 kohaselt saab Liibanon PRIMAs osalevaks riigiks, kui ta sõlmib liiduga teadus- ja tehnoloogiakoostööd käsitleva rahvusvahelise lepingu, milles sätestatakse Liibanoni PRIMAs osalemise tingimused.

               (4)Kooskõlas nõukogu otsusega <XXX>
                  6
                kirjutati XX.X.20XX Euroopa Liidu nimel alla Euroopa Liidu ja Liibanoni Vabariigi vaheline teadus- ja tehnoloogiakoostöö leping, millega sätestatakse Liibanoni Vabariigi osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA), eeldusel et leping sõlmitakse hilisemal kuupäeval.

               (5)Leping tuleks liidu nimel heaks kiita,

               ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:

               Artikkel 1

               Euroopa Liidu ja Liibanoni Vabariigi vaheline teadus- ja tehnoloogiakoostöö leping, millega sätestatakse Liibanoni Vabariigi osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA), kiidetakse liidu nimel heaks.

               Lepingu tekst on lisatud käesolevale otsusele.

               Artikkel 2

               Nõukogu eesistuja nimetab isiku, kes on volitatud liidu nimel esitama lepingu punktis 5.2 sätestatud teate, et väljendada liidu nõusolekut end lepinguga siduda.

               Artikkel 3

               Käesolev otsus jõustub [selle vastuvõtmise kuupäev].

               Brüssel,

                     Nõukogu nimel

                     eesistuja

                     (1)
                  Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2017. aasta otsus (EL) 2017/1324, mis käsitleb liidu osalemist mitme liikmesriigi ühiselt algatatud partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA) (ELT L 185, 18.07.2017, lk 1).

                     (2)
                  SWD(2016) 332 final, 18.10.2016.

                     (3)
                  COM(2012) 497 (final).

                     (4)
                  ELT L 143, 30.5.2006, lk 2.

                     (5)
                  Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2017. aasta otsus (EL) 2017/1324, mis käsitleb liidu osalemist mitme liikmesriigi ühiselt algatatud partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA) (ELT L 185, 18.07.2017, lk 1).

    ---documentbreak---

               EUROOPA KOMISJON
            Brüssel,11.8.2017
            COM(2017) 433 final
            LISA
            järgmise dokumendi juurde:
            Ettepanek: NÕUKOGU OTSUS
            sõlmida Euroopa Liidu ja Liibanoni Vabariigi vaheline teadus- ja tehnoloogiakoostöö leping, millega sätestatakse Liibanoni Vabariigi osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA)

               Euroopa Liidu ja Liibanoni Vabariigi vaheline teadus- ja tehnoloogiakoostöö leping, millega sätestatakse Liibanoni Vabariigi osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA)

               Euroopa Liit (edaspidi „liit“)

               ühelt poolt

               ning

               Liibanoni Vabariik (edaspidi „Liibanon“)

               teiselt poolt

               (edaspidi „lepinguosalised“),

               arvestades, et 1. aprillil 2006 jõustunud Euroopa – Vahemere piirkonna lepinguga assotsiatsiooni loomiseks ühelt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Liibanoni Vabariigi vahel nähakse ette teadus-, tehnika- ja tehnoloogiaalane koostöö;

               arvestades, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsus (EL) 2017/1324, mis käsitleb liidu osalemist mitme liikmesriigi ühiselt algatatud partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA), reguleerib algatuses osalevate ELi liikmesriikide ja programmiga „Horisont 2020” liitunud riikide osalemistingimusi, eelkõige nende rahalisi kohustusi ja algatuse juhtimisstruktuurides osalemist;

               arvestades, et otsuse (EL) 2017/1324 sätete kohaselt saab Liibanon PRIMAs osalevaks riigiks, kui ta sõlmib liiduga teadus- ja tehnoloogiakoostööd käsitleva rahvusvahelise lepingu, milles sätestatakse Liibanoni PRIMAs osalemise tingimused;

               arvestades, et Liibanon väljendas soovi ühineda PRIMAga osaleva riigina võrdsel alusel ELi liikmesriikidega ja PRIMAs osalevate riikidega, kes on assotsieerunud programmiga „Horisont 2020“;

               arvestades, et Liibanoni kui PRIMAs osaleva riigi õiguste ja kohustuste reguleerimiseks on vaja sõlmida liidu ja Liibanoni vaheline rahvusvaheline leping;

               arvestades, et käesoleva lepingu täitmiseks on oluline mõlema lepinguosalise pädevate asutuste vaheline täielik koostöö ja koordineerimine,

               ON KOKKU LEPPINUD JÄRGMISES:

               Artikkel 1

               Eesmärk

               Käesoleva lepingu eesmärk on sätestada Liibanoni osalemise tingimused partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA).

               Artikkel 2

               Liibanoni PRIMAs osalemise tingimused

               Liibanoni PRIMAs osalemise tingimused on needsamad, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsusega (EL) 2017/1324, mis käsitleb liidu osalemist mitme liikmesriigi ühiselt algatatud partnerluses Vahemere piirkonna riikidega teadusuuringute ja innovatsiooni valdkonnas (PRIMA). Lepinguosalised täidavad kõnealuse otsusega ette nähtud kohustusi ja võtavad asjakohaseid meetmeid, eelkõige andes igasugust vajalikku abi kõnealuse otsuse artikli 10 lõike 2 ning artikli 11 lõigete 3 ja 4 kohaldamise tagamiseks. Lepinguosalised lepivad kokku abi andmise üksikasjaliku korra, sest selline kord on nende käesoleva lepingu raames tehtava koostöö seisukohast oluline.

               Artikkel 3

               Territoriaalne kohaldamisala

               Käesolevat lepingut kohaldatakse ühelt poolt nende territooriumide suhtes, kus kohaldatakse Euroopa Liidu toimimise lepingut ja Euroopa Liidu lepingut, ning teiselt poolt Liibanoni territooriumi suhtes.

               Artikkel 4

               Allkirjastamine ja ajutine kohaldamine

               Käesolevat lepingut kohaldatakse ajutiselt alates selle allkirjastamise kuupäevast.

               Artikkel 5

               Jõustumine ja kestus

               1. Lepinguosalised kiidavad käesoleva lepingu heaks oma menetluste kohaselt.

               2. Käesolev leping jõustub päeval, mil mõlemad lepinguosalised teineteisele diplomaatiliste kanalite kaudu teatavad, et esimeses lõikes osutatud menetlused on lõpule viidud.

               3. Käesolev leping jääb jõusse seni, kuni kehtib otsus (EL) 2017/1324, juhul kui kumbki lepinguosaline ei lõpeta seda artikli 6 kohaselt.

               Artikkel 6

               Lepingu lõpetamine

               1. Kumbki lepinguosaline võib käesoleva lepingu mis tahes ajal lõpetada, esitades teisele lepinguosalisele kirjaliku teate oma kavatsuse kohta leping lõpetada.

               Lõpetamine jõustub kuue kuu möödumisel kuupäevast, mil kõnealune kirjalik teade on jõudnud adressaadini.

               2. Käesoleva lepingu lõpetamise ajal pooleli olevaid projekte ja tegevust jätkatakse kuni nende lõpuleviimiseni käesolevas lepingus sätestatud tingimustel.

               3. Lepinguosalised lepivad vastastikku kokku kõigi muude lepingu lõpetamise tagajärgede suhtes.

               Artikkel 7

               Vaidluste lahendamine

               Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu (assotsiatsiooni loomiseks ühelt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Liibanoni Vabariigi vahel) artiklis 82 sätestatud vaidluste lahendamise menetlust kohaldatakse kõigi vaidluste suhtes, mis on seotud käesoleva lepingu kohaldamise või tõlgendamisega.

               Käesolev leping koostatakse kahes eksemplaris bulgaaria, eesti, hispaania, hollandi, horvaadi, inglise, itaalia, kreeka, leedu, läti, malta, poola, portugali, prantsuse, rootsi, rumeenia, saksa, slovaki, sloveeni, soome, taani, tšehhi, ungari ja araabia keeles, kusjuures kõik tekstid on võrdselt autentsed.


				|

		52014PC0024

			Ettepanek: NÕUKOGU OTSUS, millega muudetakse otsust 2004/162/EÜ seoses selle kohaldamisega Mayotte'i suhtes alates 1. jaanuarist 2014 /* COM/2014/024 final - 2014/0010 (CNS) */

			   	SELETUSKIRI
1.           ETTEPANEKU TAUST
Vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu
sätetele, mida kohaldatakse liidu äärepoolseimate piirkondade, nagu Prantsusmaa
ülemeredepartemangud, suhtes, ei ole põhimõtteliselt võimalik erinevalt
maksustada kohalikke tooteid ja neid, mis pärinevad Prantsusmaa emamaalt või
teistest liikmesriikidest. Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 349 (endine
EÜ asutamislepingu artikli 299 lõige 2) alusel on siiski võimalik kehtestada
kõnealuste piirkondade suhtes erimeetmed tulenevalt seal valitsevatest
püsivatest ebasoodsatest tingimustest, mis mõjutavad äärepoolseimate
piirkondade sotsiaalset ja majanduslikku olukorda.
Nõukogu 10. veebruari 2004. aasta otsusega
2004/162/EÜ (muudetud nõukogu 9. juuni 2008. aasta otsusega 2008/439/EÜ ja 19.
juuli 2011. aasta otsusega 448/2011/EL), mis võeti vastu EÜ asutamislepingu
artikli 299 lõike 2 alusel, lubatakse Prantsusmaal kuni 1. juulini 2014
vabastada mõned Prantsusmaa ülemeredepartemangudes (Guadeloupe, Prantsuse
Guajaana, Martinique ja Réunion) valmistatud tooted dokimaksust või seda maksu
kõnealuste toodete puhul vähendada. Kõnealuse otsuse lisas on esitatud toodete
loetelu, mille suhtes saab kohaldada maksuvabastust või -vähendust. Sõltuvalt
toodetest ei või kohalike ja muude toodete maksumäära erinevus olla üle 10, 20
või 30 protsendipunkti.
Otsuses 2004/162/EÜ on esitatud erimeetmete
vastuvõtmise põhjused: kaugus, sõltumine toorainest ja elektrist, kohustus
omada suuremaid varusid, väike kohalik turg, millele lisandub vähearenenud
eksporditegevus jne. Ebasoodsad tingimused põhjustavad kohalike toodete
tootmiskulu ja omahinna suurenemist ja seda, et erimeetmete puudumisel on nad
vähem konkurentsivõimelised kui väljastpoolt pärinevad tooted, isegi kui võtta
arvesse veokulu Prantsusmaa ülemeredepartemangudesse. Seega on raskendatud
kohaliku tootmise säilitamine. Otsuses 2004/162/EÜ sätestatud erimeetmete
eesmärk on eelkõige tugevdada kohalikku tööstust ja selle konkurentsivõimet.
Euroopa Ülemkogu otsusega 2012/419/EL, millega
muudetakse Mayotte'i staatust Euroopa Liidu suhtes, omistatakse Mayotte'ile
alates 1. jaanuarist 2014 Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 349
tähenduses äärepoolseima piirkonna staatus tema eelmise staatuse asemel, mille
kohaselt kuulus ta Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 355 lõike 2
tähenduses ülemeremaade ja -territooriumide hulka. Kooskõlas Euroopa Ülemkogu
eelnimetatud otsusega lisati Mayotte Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis
349 sätestatud äärepoolseimate piirkondade loetellu. Seega kohaldatakse Mayotte'i
suhtes alates kõnealusest staatuse muutumisest ELi toimimise lepingut ja
ühenduse maksualaseid õigusakte.
7. augusti 2013. aasta direktiivi ettepanekuga[1] nähakse ette, et
Mayotte'i käsitletakse käibemaksu ja aktsiisimaksudega seoses samal viisil kui
teisi Prantsusmaa äärepoolsemaid piirkondi, mistõttu jääb see
ülemeredepartemang alates 1. jaanuarist 2014 käibemaksudirektiivi ja
aktsiisidirektiivi kohaldamisalast välja.
Prantsusmaa ametiasutused teavitasid komisjoni oma
kavatsusest kehtestada Mayotte'il dokimaks sarnastel tingimustel kui Prantsuse
Guajaanal ja taotlesid komisjonilt luba maksustada erinevalt kohalikud ja
mittekohalikud tooted. Prantsusmaa ametiasutused edastasid oma 24. mai 2013
taotluses komisjonile nimekirja umbes sajast tootest, mida nad soovisid
erinevalt maksustada olenevalt sellest, kas toode on kohapeal toodetud või
mitte. Prantsusmaa ametiasutustel paluti korduvalt esitada täiendavat teavet ja
tõendada, et nimekirjas olevad tooted toodetakse kohapeal, milline on kohaliku
toodangu osakaal turul ja millised on kohapeal tootmisega kaasnevad lisakulud,
võrreldes väljastpoolt pärinevate toodetega.
2.           HUVITATUD ISIKUTEGA
KONSULTEERIMISE JA MÕJU HINDAMISE TULEMUSED
Prantsusmaa ametiasutuste taotlus Mayotte'i kohta
esitati asjaomaste majandussektorite soove arvesse võttes.
Komisjon ei kasutanud mõju hindamist.
3.           ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG
 Kavandatud meetmete kokkuvõte Ettepaneku eesmärk on muuta nõukogu otsust 2004/162/EÜ, et see oleks kohaldatav Mayotte'i suhtes. Ühtlasi määratakse Mayotte'i jaoks kindlaks nimekiri kohapeal toodetud toodetest, millele on Prantsusmaal lubatud teatud piirangutega kohaldada dokimaksuvabastust või -vähendust Ettepanekuga lubatakse erinevalt maksustada 59 toodet, mida toodetakse Mayotte'il kohapeal. Kõikide nende toodete puhul tõestasid Prantsuse ametivõimud esiteks, et tooteid toodetakse kohapeal, teiseks, et toimub märkimisväärne import (Prantsuse emamaalt ja teistest liikmesriikidest), mis võib ohustada kohaliku tootmise säilitamist, ja viimaseks, et kohaliku tootmisega, võrreldes imporditud toodetega, kaasnevad lisakulud, mis ohustavad kohapeal toodetud toodete konkurentsivõimet. Lubatud erinev maksumäär ei tohi ületada tõendatud lisakulusid. Kavandatavalt nõukogu otsuse 2004/162/EÜ lisasse lisatavaid tooteid on lisa A osas 11 (lubatud erinev maksumäär kümme protsendipunkti), lisa B osas 32 (lubatud erinev maksumäär 20 protsendipunkti) ja lisa C osas 16 (lubatud erinev maksumäär 30 protsendipunkti). Asjaomased tooted on täpsustatud nõukogu otsuse ettepaneku põhjendustes 5 kuni 7.
 Õiguslik alus Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 349.
 Subsidiaarsuse põhimõte Üksnes nõukogul on volitus võtta Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 349 alusel vastu erimeetmeid äärepoolseimate piirkondade suhtes, et muuta aluslepingute, kaasa arvatud ühise poliitika kohaldamist nendes piirkondades tulenevalt seal valitsevatest püsivatest ebasoodsatest tingimustest, mis mõjutavad äärepoolseimate piirkondade sotsiaalset ja majanduslikku olukorda. Seepärast on ettepanek kooskõlas subsidiaarsuse põhimõttega.
 Proportsionaalsuse põhimõte Ettepanek on proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas järgmistel põhjustel.
 Ettepaneku eesmärk on muuta otsust 2004/162/EÜ, et see oleks kohaldatav Mayotte'i suhtes. Ettepanek puudutab üksnes tooteid, mille kohta on esitatud tõendid, et kohaliku tootmisega kaasnevad lisakulud. ||
 Samuti piirdub iga käesoleva ettepanekuga hõlmatud toote jaoks pakutud maksimaalne erinevus määraga, mis on asjaomase kohaliku tootmise lisakulu arvesse võttes vajalik. Seega ei ületa Prantsusmaa ülemeredepartemangu Mayotte'i imporditud toodete maksukoormus määra, mis on vajalik kohapeal toodetud toodete konkurentsivõime taastamiseks, võrreldes imporditud toodetega.
 Õigusakti valik
 Kavandatud õigusakt: nõukogu otsus.
 Muud õigusaktid ei oleks asjakohased järgmisel põhjusel: muudetav õigusakt on nõukogu otsus, mis on vastu võetud samal õiguslikul alusel (sel ajal EÜ asutamislepingu artikli 299 lõige 2).
4.           MÕJU EELARVELE
Ettepanek ei mõjuta Euroopa Liidu eelarvet.
2014/0010 (CNS)
Ettepanek:
NÕUKOGU OTSUS,
millega muudetakse otsust 2004/162/EÜ seoses
selle kohaldamisega Mayotte'i suhtes alates 1. jaanuarist 2014
EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise
lepingut, eriti selle artiklit 349,
võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut,
olles edastanud seadusandliku akti eelnõu
liikmesriikide parlamentidele,
võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust[2],
toimides seadusandliku erimenetluse kohaselt
ning arvestades järgmist:
(1)       Nõukogu otsusega 2004/162/EÜ[3] on Prantsusmaa
ametiasutustel lubatud kehtestada dokimaksuvabastusi või -vähendusi Prantsusmaa
nende ülemeredepartemangudes kohapeal toodetud toodete suhtes, mis on loetletud
nimetatud otsuse lisas. Need maksuvabastused või -vähendused on erimeetmed,
mille eesmärk on kompenseerida äärepoolseimate piirkondade piiravaid
asjaolusid, mille tõttu suurenevad kohalike ettevõtete tootmiskulud ja nende
toodetel on raske konkureerida samade Prantsuse emamaalt või teistest
liikmesriikidest pärinevate toodetega. Mayotte on samas olukorras kui teised
Prantsusmaa äärepoolseimad piirkonnad.
(2)       Vastavalt otsusele
2012/419/EL[4]
saab Mayotte'ist 1. jaanuaril 2014 Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 349
tähenduses äärepoolseim piirkond. Nimetatud kuupäevast alates kohaldatakse
Mayotte'i suhtes seega ELi toimimise lepingu sätteid.
(3)       Prantsuse ametivõimud
taotlesid, et otsus 2004/162/EÜ dokimaksu kohta oleks Mayotte'i suhtes
kohaldatav alates 1. jaanuarist 2014, ja edastasid nimekirja toodetest, millele
nad soovisid kohaldada erinevat maksumäära olenevalt sellest, kas tooted on
kohapeal toodetud või mitte.
(4)       Käesolev otsus lubab
Prantsusmaa ametivõimudel kohaldada erinevat maksumäära toodetele, mille kohta
neil on tõendid esiteks, et tooted toodetakse kohapeal, teiseks, et toimub
märkimisväärne import (sealhulgas nii Prantsuse emamaalt kui ka teistest
liikmesriikidest), mis võiks ohustada kohaliku tootmise säilitamist, ja lõpuks,
et kohaliku tootmisega kaasnevad lisakulud, mis tõstavad kohaliku tootmise
omahinda, võrreldes imporditud toodetega, ja ohustavad kohalikult toodetud
toodete konkurentsivõimet. Lubatud erinev maksumäär ei tohi ületada tõendatud
lisakulusid. Nende põhimõtete kohaldamine võimaldab rakendada ELi toimimise
lepingu artikli 349 sätteid ületamata vajalikku määra ja loomata põhjendamatuid
soodustusi kohalikule tootmisele.
(5)       Tooted, mille kohta Prantsuse
ametivõimudel on kolme tüüpi tõendeid, on kirjas nõukogu otsuse 2004/162/EÜ
lisa A, B ja C osades. Asjaomased tooted, mis on loetletud otsuse lisa A osas
(lubatud erinev maksumäär 10 protsendipunkti) on pipar (tooted 0904 11 ja 0904
12[5]), vanill (toode 0905),
šokolaad (toode 1806), teatavad plasttooted (tooted 3925 10 10, 3925 90 80,
3962 90 90 ja 3962 90 97), tellised (tooted 6901 ja 6902) ja hambaproteesid (toode
9021 21 90).
(6)       Asjaomased tooted, mis on
loetletud nõukogu otsuse 2004/162/EÜ lisa B osas (lubatud erinev maksumäär 20
protsendipunkti) on kala (tooted 0301, 0302, 0303, 0304 ja 0305), teatavad
puittooted (tooted 4407, 4409, 4414, 4418, 4419, 4420 ja 4421), teatavad paber-
ja papptooted (tooted 4819 ja 4821), teatavad trükitooted (tooted 4902, 4909,
4910 ja 4911), teatavad lehtklaasitooted (tooted 7003 ja 7005), teatavad
raudtooted (tooted 7210, 7301, 7312, 7314, 9406 00 31 ja 9406 00 38), teatavad alumiiniumtooted
(tooted 7606, 7610 10 ja 8310) ja teatavad istmed (tooted 9401 69, 9401 90 30 ja
9403 40).
(7)       Asjaomased tooted, mis on
loetletud nõukogu otsuse 2004/162/EÜ lisa C osas (lubatud erinev maksumäär 30
protsendipunkti) on piim ja piimatooted (tooted 0401, 0403 ja 0406), teatavad
töödeldud lihatooted (tooted 1601 ja 1602), teatavad pagari- ja kondiitritooted
(tooted 1901 ja 1905), jäätis (toode 2105), mineraalvesi ja limonaad (tooted
2201 ja 2202), õlu (toode 2203), ilang-ilang (tooted 3301 29 11 ja 3301 29 31),
seep ja pesemisvahendid (tooted 3401 ja 3402) ja vahtkummist madrats (toode
9404 29 90).
(8)       Seepärast tuleks otsust
2004/162/EÜ vastavalt muuta.
(9)       Küsimuse kiireloomulisuse
tõttu tehakse erand Lissaboni lepingule lisatud protokolli nr 1 artiklis 4
(riikide parlamentide rolli kohta Euroopa Liidus) sätestatud kaheksa nädala
pikkuse perioodi suhtes,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
Artikkel 1
Otsust 2004/162/EÜ muudetakse järgmiselt.
1) Artikli 1 lõike 1 esimene lõik asendatakse
järgmisega:
„Erandina ELi toimimise
lepingu artiklitest 28, 30 ja 110 lubatakse
Prantsusmaa ametivõimudel 1. juulini 2014 kohaldada dokimaksuvabastusi ja
-vähendusi nende lisas loetletud toodete osas, mis on toodetud Prantsusmaa
ülemeredepartemangudes Guadeloupe’is, Prantsuse Guajaanas, Martinique’is,
Mayotte'is ja Réunionis.”
2) Lisa muudetakse järgmiselt:
a) A osale lisatakse punkt 5:
„5. Mayotte'i departemang
0904 11, 0904 12, 0905,1806,
3925 10 00, 3925 90 80, 3926 90 90,
3926 90 97, 6901, 6902, 9021 21 90.”
b) B osale lisatakse punkt 5:
„5. Mayotte'i departemang
0301, 0302, 0303, 0304, 0305, 4407, 4409, 4414,
4418, 4419, 4420, 4421, 4819, 4821, 4902, 4909, 4910, 4911, 7003, 7005, 7210,
7301, 7312, 7314, 7606, 7610 10, 8310, 9401 69, 9401 90 30,
9403 40, 9406 00 31, 9406 00 38.”
c) C osale lisatakse punkt 5:
„5. Mayotte'i departemang
0401, 0403, 0406, 1601, 1602, 1901, 1905, 2105,
2201, 2202, 2203, 3301 29 11, 3301 29 31, 3401, 3402,
9404 29 90.”
Artikkel 2
Käesolevat
otsust kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2014.
Artikkel 3
Käesolev otsus
on adresseeritud Prantsuse Vabariigile.
Brüssel,
                                                                       Nõukogu
nimel
                                                                       eesistuja
[1]               Nõukogu direktiivi COM(2013)577 (final) kohta tehtud
ettepanek, 7. august 2013, millega muudetakse direktiive 2006/112/EÜ ja
2008/118/EÜ seoses Prantsusmaa äärepoolseimate piirkondade ja eelkõige
Mayotte'iga.
[2]               ELT C, […], lk.
[3]               Nõukogu otsus 2004/162/EÜ, 10. veebruar 2004,
dokimaksude kohta Prantsusmaa ülemeredepartemangudes ning otsuse 89/688/EMÜ
kehtivusaja pikendamise kohta (ELT L 52, 21.2.2004, lk 64).
[4]               ELT L 204,
31.7.2012, lk 131.
[5]               Vastavalt ühise tollitariifistiku nomenklatuuri
klassifikatsioonile.