title: Proposal for a Council Regulation amending Regulation (EEC) No 337/75 establishing a European Centre for the Development of Vocational Training

text:
            EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON
                                        Brüssel 11.1.2005
                                        KOM(2004) 811 lõplik
                      ROHELINE RAAMAT
   EUROOPA LIIDU LÄHENEMISVIISI KOHTA MAJANDUSMIGRATSIOONI
                         JUHTIMISELE
                        (komisjoni esitatud)
ET                                                           ET
 ---pagebreak---                                                                 SISUKORD
   1.         Sissejuhatus .................................................................................................................. 3
   2.         EL lähenemisviis töömigratsioonile............................................................................. 5
   2.1.       Milline ühtlustamise tase on ELi eesmärk? ................................................................. 5
   2.2.       Vastuvõtukord palgatöötajate puhul ............................................................................ 6
   2.2.1      Kodumaise tööturu eelistamine.................................................................................... 6
   2.2.2      Vastuvõtusüsteemid ..................................................................................................... 7
   2.3.       Vastuvõtukord füüsilisest isikust ettevõtjate puhul...................................................... 9
   2.4.       Töö- ja elamislubade taotlemine .................................................................................. 9
   2.5.       Võimalus vahetada tööandjat/sektorit ........................................................................ 10
   2.6.       Õigused ...................................................................................................................... 10
   2.7.       Kaasnevad meetmed: integratsioon, tagasipöördumine ja koostöö kolmandate
              riikidega...................................................................................................................... 10
   3.         Järeldus....................................................................................................................... 12
   Lisa ...........................................................................................................................................14
ET                                                                         2                                                                          ET
 ---pagebreak---    1.        SISSEJUHATUS
   Käesoleva rohelise raamatu eesmärk on algatada ELi institutsioone, liikmesriike ja
   kodanikuühiskonda kaasavad süvaarutelud, et välja selgitada kõige asjakohasemad ühenduse
   eeskirjad majandusmigrantide vastuvõtuks ja määratleda sellise ühise raamistiku
   kohaldamisest saadav lisaväärtus. 2005. aastal korraldab komisjon avaliku ärakuulamise, et
   arutada seda küsimust erinevate huvirühmadega.
   Käesolev roheline raamat käsitleb kolmandate riikide kodanikest majandusmigrantide
   vastuvõtukorda, kuid ei vaatle ELi kodanike vaba liikumist Euroopa Liidus. Ühenduse tööturu
   väljakujundamise arutelu leiab aset muus kontekstis.
   EÜ asutamislepingu artikli 63 lõikes 3 on sätestatud, et nõukogu peab vastu võtma
   „sisserändepoliitikat käsitlevad meetmed järgmistes valdkondades: (a) sissesõidu- ja
   elamistingimused ning selle korra normid, mille kohaselt liikmesriigid väljastavad pikaajalisi
   viisasid ja elamislube.“ Pärast 1999. aasta oktoobris toimunud Euroopa Ülemkogu Tampere
   istungit soovis komisjon algatada majandusmigratsiooni strateegilise projekti arutelu. 2001.
   aastal võttis komisjon vastu ettepaneku direktiivi kohta, mis käsitleb „kolmandate riikide
   kodanike sissesõitu liikmesriikide territooriumile ja seal viibimist selleks, et leida palgatööd
   või tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana“1. Kui teiste Euroopa institutsioonide arvamused2
   olid positiivsed, siis arutelu nõukogus piirdus teksti esimese lugemisega.
   Komisjon leiab, et praegu on õige aeg tulla selle küsimuse juurde tagasi, arvestades viimase
   kolme aasta arenguid sisserände valdkonnas. Poliitilisel tasandil rõhutati Euroopa Ülemkogu
   19.–20. juunil 2003. aastal Thessalonikis toimunud istungil „vajadust leida kolmandate riikide
   kodanikele võimalusi seaduslikuks rändamiseks Euroopa Liitu, arvestades liikmesriikide
   vastuvõtuvõimet […].” Euroopa põhiseaduse lepingus, mis võeti vastu 17.–18. juunil 2004.
   aastal Brüsselis toimunud Euroopa Ülemkogu istungil, on sätestatud: „Euroopa Liit peab
   välja töötama ühtse sisserändepoliitika, mille eesmärk on tagada rändevoogude tõhusam
   haldamine igal tasandil.[...]”3.
   Olles teadlik rahvastiku vähenemise ja vananemise mõjust majandusele, tõi komisjon esile
   vajaduse vaadata üle pikaajaline sisserändepoliitika,4 lähtudes eelkõige majandusmigratsiooni
   strateegia mõjust konkurentsile ning seega ka Lissaboni eesmärkide saavutamisele. See
   ühiskonnasuundumus on julgustanud ELi migratsiooniarutelu, ilma et see mõjutaks
   liikmeriikide vastutust teha otsuseid vastuvõetavate sisserändajate arvu kohta. Isegi kui
   Lissaboni tööhõive eesmärgid saavutatakse 2010. aastaks, siis üleüldine tööhõive tase
   demograafilise muutuse tõttu langeb. Praeguste sisserändevoogude juures langeb
   ajavahemikul 2010–2030 EL-25 tööealise elanikkonna arv ligikaudu 20 miljoni töötaja võrra.
   Sellised arengud mõjutavad oluliselt üleüldist majanduskasvu, siseturu toimimist ja ELi
   ettevõtete konkurentsivõimet.
   1
           KOM(2001) 386.
   2
           Euroopa Parlamendi 12.2.2003. aasta arvamus (A5-0010/2003); Euroopa majandus- ja sotsiaalkomitee
           16.1.2002. aasta arvamused (SOC/084, CES 28/2002); regioonide komitee 13.3.2002. aasta arvamus
           (CdR 386/2001).
   3
           Artikkel III-267.
   4
           KOM(2003) 336.
ET                                                    3                                                     ET
 ---pagebreak---    Selles kontekstis ning arvestades, et sisseränne üksi ei lahenda elanikkonna vananemise
   probleemi, on üha enam vaja pidevaid sisserändevoogusid, et katta ELi tööturu vajadused ja
   tagada Euroopa jõukus. Sisseränne mõjutab üha enam ka ettevõtlust. Lisaks peab Euroopa Liit
   arvestama asjaoluga, et maailma peamised piirkonnad võistlevad sisserändajate
   ligimeelitamises, et katta oma majanduse vajadusi. Seega on oluline tagada, et ELi
   majandusmigratsiooni poliitika pakuks neile, kes vastu võetakse, turvalise õigusliku seisundi
   ja tagatud õigused, mis edendavad integratsiooni.
   Lisaks suurendab vajadust Euroopa strateegilise initsiatiivi järele asjaolu, et selle puudumisel
   oleks migratsioonivoogudel suurem tõenäosus mööda hiilida siseriiklikest eeskirjadest ja
   õigusaktidest. Sellest tulenevalt kasvab majandusmigrantide ühtsete vastuvõtukriteeriumide
   puudumisel Euroopa Liitu ebaseaduslikult sisenevate ja ilma kindla töökoha garantiita
   kolmandatest riikidest pärit kodanike arv, keda tuleb ühiskonda integreerida.
   Selles kontekstis on komisjoni seisukoht, et liikmesriikide pädevuses on otsustada nende tööd
   otsivate majandusmigrantide arv, kes võetakse riiki vastu. Põhiseaduse lepingu eelnõus
   sätestatakse, et „see artikkel [III-267] ei mõjuta liikmesriikide õigust määrata kindlaks nende
   territooriumile palgatöötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana töötamiseks tulevate
   kolmandatest riikidest pärit kolmandate riikide kodanike vastuvõtumahud." Samas mõjutavad
   ühe liikmesriigi sellised otsused vastu võtta kolmandate riikide kodanikke teisi liikmesriike
   (õigus reisida Schengeni territooriumil, osutada teenuseid teises liikmeriigis, ümber asuda
   teise liikmesriiki pärast pikaajalise elaniku staatuse saamist ning lisaks kolmandate riikide
   töötajate vastuvõtu mõju ELi tööturule); lisaks on Euroopa Liidul rahvusvahelised kohustused
   mõnede majandusmigrantide kategooriate suhtes. Seepärast on komisjon arvamusel, et
   majandusmigrantide vastuvõtuks tuleb Euroopa Liidu tasandil kokku leppida läbipaistvad ja
   ühtlustatud ühiseeskirjad ja –kriteeriumid.
   Kõik eespool nimetatu koos Euroopa Liidu tasandil vastuvõetavate meetmete lisaväärtusega
   on alustalad, millele iga edasine samm selles valdkonnas peaks tuginema. Lisaks peaks iga
   meede vähendama liikmesriikide ja kolmandate riikide kodanike halduskoormat.
   Seepärast ei ole selle rohelise raamatu eesmärk kirjeldada EL25 poliitikat ega võrrelda seda
   maailma teiste piirkondade omaga. Selles hoopis määratletakse põhiprobleemid ja ELi
   õigusraamistiku võimalused majandusmigratsiooni haldamisel. Seda tehes on komisjon
   arvestanud reservatsioonide ja küsimustega, mille liikmesriigid esitasid 2001. aasta direktiivi
   ettepanekut käsitleva arutelu käigus ning ühtlasi pakub välja alternatiivettepanekud.
   Euroopa Ülemkogu rõhutas 4.–5. novembril 2004. aastal Haagi programmi raames toimunud
   istungil rohelise raamatu arutelude tähtsust ja leidis, et roheline raamat koos liikmesriikide
   parimate tavade ja nende asjakohasusega Lissaboni eesmärkide saavutamisel tuleks võtta
   aluseks „seadusliku sisserändepoliitika kava koostamisel, kaasa arvatud sellise
   vastuvõtukorra kehtestamisel, mida oleks võimalik kiiresti kohandada vastavalt tööturu
   muutuvale nõudlusele sisserännanud tööjõu järele“5. Komisjon esitab nimetatud kava enne
   2005. aasta lõppu.
   5
            Euroopa Ülemkogu järeldused, I lisa, III punkt 1.4.
ET                                                        4                                         ET
 ---pagebreak---    2.        EL LÄHENEMISVIIS TÖÖMIGRATSIOONILE
   Komisjoni leiab, et arutelud tuleviku Euroopa majandusmigratsiooni poliitika kohta peaksid
   keskenduma olulise tähtsusega probleemidele, mille loetelu siinkohal ei ole küll lõplik, kuid
   mis vastastikku on teineteisest sõltuvad. Pakutud valikuid saab mitmel viisil ühendada
   vastavalt sellele, millist lõpptulemust soovitakse saavutada.
   2.1.      Milline ühtlustamise tase on ELi eesmärk?
   Arvestades, et kolmandate riikide kodanike juurdepääs tööturule on tundlik teema, leiab
   komisjon, et edukalt toimiv ühenduse selle valdkonna poliitika on saavutatav ainult
   etapiviisiliselt, et soodustada järkjärgulist ja sujuvat üleminekut siseriiklikelt eeskirjadelt
   ühenduse omadele. ELi õigusakte majandusmigrantide vastuvõtu kohta tuleks seepärast võtta
   kui "esimese etapi õigusakte,“ mis sätestavad teatavad ühised mõisted, kriteeriumid ja korra,
   jättes samal ajal liikmesriikidele võimaluse arvestada oma tööturu konkreetsete vajadustega.
   Siinkohal on oluline meenutada, et põhiseaduse lepingu eelnõu kohaselt jäävad tööotsijate
   vastuvõtumahud liikmesriikide otsustada. Lisaks oleks ELi tööturu üldiste vajaduste
   hindamiseks vaja kooskõlastusmeetodit, mille kohaselt liikmesriigid, kasutades riiklikke
   kvoote, teavitaksid komisjoni poliitika rakendamisest ja selle tulemustest ning mis aitaks luua
   ELi ühtset seaduslikku sisserändepoliitikat ja saavutada tõhusam ja kooskõlastatum kord, mis
   oleks nii liikmesriikide kui ka asjaomaste inimeste huvides.
   Tulevaste ELi õigusaktide reguleerimisala suhtes on komisjonil mitu võimalust. Esimene
   võimalus on kasutada horisontaalset lähenemisviisi, kasutades lähtekohana algset
   ettepanekut, milles käsitletakse kolmanda riigi kodaniku sissesõidu- ja elamistingimusi
   liikmesriigis, kus ta teeb tööd palgatöölisena, füüsilisest isikust ettevõtjana või mõnes muus
   ettevõtlusvormis rohkem kui 3 kuud. Erisätted peaksid katma teatavate rühmade, näiteks
   hooajatööliste ja äriühingusiseselt üleviidavate isikute konkreetseid vajadusi. Sellise süsteemi
   eeliseks on majandusmigratsiooni ühtse tervikliku ja paindliku raamistiku loomine.
   Kasutades näitena direktiivi ettepanekuid üliõpilaste6 ja teadustöötajate7 vastuvõtu kohta, on
   alternatiivina võimalik kasutada valdkondlikke seadusandlikke ettepanekuid. See õigusakti
   eelnõu võiks keskenduda hooajatöölistele, äriühingusiseselt üleviidavatele isikutele,
   erioskustega sisserännanutele (mitte ainult kõrget kvalifikatsiooni omavatele), lepingulistele
   teenuseosutajatele ja/või muudele kategooriatele, jättes mõneks ajaks kõrvale kolmandate
   riikide tööliste vastuvõtu üldise ühtse raamistiku. Sel juhul oleks eeliseks ühiste eeskirjade
   lihtsam kasutuselevõtt.
   Teisi lähenemisviise, näiteks ühise kiirmenetluse kehtestamist, võiks samuti kaaluda, et võtta
   vastu sisserännanuid täitmaks eritöötajaid ja erioskusi nõudvaid vabu töökohti; selline
   menetlus algatatakse juhul, kui teatav arv liikmesriike saab nõukogult vastavasisulise loa
   sellise kiirmenetluse korraldamiseks. See hoiaks ära kasutu ja võimaliku kahjuliku
   konkurentsi liikmesriikide vahel teatava kategooria tööjõu värbamisel.
   • Milline peaks olema väljatöötatava Euroopa töömigratsiooni poliitika ulatus ja kuivõrd
       peaks sellesse sekkuma ühendus?
   6
           KOM(2002) 548.
   7
           KOM(2004) 178.
ET                                                 5                                                ET
 ---pagebreak---    • Kas Euroopa migratsiooniseaduse eesmärk peaks olema üldise õigusraamistiku
       kehtestamine, mis reguleeriks peaaegu kõikide kolmandate riikide kodanike sisenemist
       Euroopa Liitu, või peaks see hoopis keskenduma teatavatele immigrantide rühmadele?
   • Kui valitakse valdkondlik õiguslik lähenemisviis, siis milliseid migrantide rühmi tuleks
       käsitleda esmajärjekorras ja miks?
   • Kas teie arvates tuleks kaaluda ka teiste lähenemisviiside, nt Euroopa ühise kiirmenetluse
       kasutamist? Kas teil on välja pakkuda muid võimalusi?
   2.2.       Vastuvõtukord palgatöötajate puhul
   Tavaliselt nõuavad liikmesriigid enne kolmanda riigi töötaja vastuvõttu tõendeid selle kohta,
   et mitte keegi kodumaisel tööturul osalejatest ei saa seda vaba töökohta täita
   (majandusvajaduste test). Mõned liikmesriigid võtavad vastu teatava kategooriaga töötajaid –
   nt kõrge kvalifikatsiooniga töötajaid ja tööjõudu sektoritesse/kutsealadele, kus esineb tööjõu
   nappust –, keda värvatakse selliste eriskeemide nagu kiirmenetlus, rohelised kaardid jms
   süsteemide raames. Neid lähenemisviise võiks uurida Euroopa Liidu tasandil. Samuti peaks
   Euroopa Liit ära kasutama maailma teiste piirkondade kogemusi8.
   2.2.1.     Kodumaise tööturu eelistamine
   „Ühenduse eelistamise" põhimõtet defineeritakse järgmiselt: „Liikmesriigid kaaluvad
   taotlusi, mis on esitatud seoses tööleasumisega nende territooriumil ainult siis, kui
   taotletavaid vabu töökohti ei ole võimalik täita riigi enda või ühenduse tööjõuga või
   ühendusevälise tööjõuga, kes juba seaduslikult alaliselt selles liikmesriigis elavad ja kellest
   on seega saanud liikmesriigi tavapärase tööturu osa.“9 Mitmed liikmesriigid aga ei järgi
   ühenduse eelistamise põhimõtet teatud liiki majandusmigrantide puhul (juhtivtöötajate
   äriühingusisesed üleviimised, rahvusvaheliselt tuntud artistid jne).
   Siin on põhiküsimuseks, kas eelistada tuleks liikmesriigis juba elavaid kolmandate riikide
   töötajaid alles saabuvatele kolmandate riikide töötajatele. On oluline meeles pidada, et alates
   2006. aastast on pikaajalised elanikud võrreldes liikmesriiki äsja saabunud migrantidega
   eelisseisundis ning neil on võimalus liikuda ja elama asuda teise liikmesriiki kas õpingute, töö
   või mõnel muul eesmärgil10. Kas selline eelistus peaks laienema ka nendele kolmandate
   riikide kodanikele, kes elavad mõnes muus liikmesriigis kui see, kus tööjõu nappus esineb
   (lisaks pikaajalistele elanikele)? See ei piiraks teise liikmesriigi õigust otsustada, keda oma
   territooriumile vastu võtta, kuid lihtsustaks töölevõtmist, aidates kiiremini ja tõhusamalt täita
   eritöötajaid ja erioskusi nõudvaid vabu töökohti. Euroopa Liidule tekiks omakorda tööjõu
   „varu,“ kelle integratsioon on juba alanud.
   Seda eelistust võiks laiendada ka inimestele, kes enne oma kodumaale ajutist
   tagasipöördumist on juba mõned aastad Euroopa Liidus töötanud. Nii toimides hoogustuks nn
   8
            „Tõhusad                    meetodid                    majandusmigrantide                    valikuks“
            (http://europa.eu.int/comm/employment_social/employment_analysis/immigr_new_stud_en.htm):             vt
            lisa.
   9
            Nõukogu 20. juuni 1994. aasta resolutsioon seoses nõukogu määrusega (EMÜ) nr 1612/68. Tuleb
            märkida, et 16. aprilli 2003. aasta ühinemislepingus eelistatakse liikmesriikide kodanikest töötajaid
            kolmandate riikide kodanikest töötajatele, kui see puudutab nende juurdepääsu liikmesriikide tööturule.
   10
            Nõukogu direktiiv 2003/109/EÜ.
ET                                                          6                                                        ET
 ---pagebreak---    „ajude ringlus“, mis võimaldaks kolmandate riikide töötajatel taasintegreeruda oma
   kodumaal, olles samal ajal teadlikud sellest, et nende puhul kehtivad soodsamad
   vastuvõtutingimused juhul, kui nad hiljem soovivad tagasi pöörduda Euroopa Liitu tööle.
   • Kuidas me saame olla kindlad selles, et „ühenduse eelistamise“ põhimõtet rakendatakse
      tõhusalt?
   • Kas olemasolev ühenduse eelistamise määratlus on endiselt asjakohane? Kui ei, siis kuidas
      tuleks seda muuta?
   • Milliste teiste majandusmigrantide suhtes (lisaks juhtivtöötajate äriühingusisestele
      üleviimistele) ei peaks ühenduse eelistamise loogikat kohaldama?
   • Lisaks pikaajalistele elanikele, milliseid kolmandate riikide kodanike kategooriaid (kui
      üldse) tuleks eelistada äsja saabunud kolmandate riikide töötajatele?
   • Kas eelisjärjekorra õigus, mis otsustatakse täpsete tingimuste alusel, tuleks anda
      kolmandate riikide kodanikele, kes on ajutiselt Euroopa Liidust lahkunud, olles seal
      eelnevalt töötanud teatava aja?
   • Kas kolmandatest riikidest pärit tööjõu ühest liikmesriigist teise liikumise lihtsustamine on
      kasulik ELi majandusele ja riiklikele tööturgudele? Kuidas seda praktikas tõhusalt
      rakendada? Milliste piirangute/soodustustega?
   • Kuidas saavad Euroopa erasektori tööturuasutused ja EURESi tööalase liikuvuse portaal11
      kaasa aidata kolmandate riikide töötajate töömigratsioonile?
   2.2.2.    Vastuvõtusüsteemid
   Lisaks on üks eripunkt, mille üle tuleb eelnevalt aru pidada: kas kolmandate riikide kodanike
   vastuvõttu Euroopa Liidu tööturule tuleks lubada ainult siis, kui seal on tekkinud vaba töökoht
   või tuleks välja töötada paindlikumad süsteemid nagu rohelise kaardi süsteem jms, mille
   eesmärk on äratada töötajate huvi reageerima tööturu lühi- ja pikaajalistele vajadustele? Jääb
   ka küsimus, millist korda järgida nende kolmandate riikide töötajate puhul, kes otsivad
   sisenemisvõimalusi Euroopa Liitu majandustegevuse eesmärgil (nt välismaal asuva tööandja
   ja ELis asuva kliendi vahel sõlmitud teenuslepingu alusel), kuid kes tegelikult ei tule ELi
   tööturule.
   • Kas kolmandate riikide kodanike vastuvõtu tingimuseks peaks olema ainult vaba töökoha
      olemasolu või kas liikmesriikidele jääb võimalus vastu võtta kolmandate riikide kodanikke
      ka siis, kui nimetatud tingimus ei ole täidetud?
   • Millist korda tuleks kohaldada nende majandusmigrantide suhtes, kes tööturule ei sisene?
   Kui vastuvõtu tingimuseks on vaba töökoha olemasolu (majandusvajaduste test) ning
   eeldades, et kasutatakse horisontaalset ELi majandusmigratsiooni lähenemisviisi, jääb
   11
           Euroopa Liidu tasandil koordineerib liikmesriikide tööturuasutusi EURES (Euroopa tööturuasutuste
           süsteem). EURES on loonud ka Euroopa tööalase liikuvuse portaali (http://europa.eu.int/eures), kus
           alates 2005. aastast on veebiteenuste tehnoloogial põhineva IT platvormi abil näha kõik ametlikult välja
           kuulutatud vabad töökohad Euroopas.
ET                                                        7                                                         ET
 ---pagebreak---    võimalus kasutada „individuaalset hindamist“: kui tööandjad on avaldanud vaba töökoha teate
   lühikeseks ajavahemikuks ja ei ole sellele leidnud sobivaid kandidaate ELi tööturult, siis on
   neil lubatud palgata tööjõudu välismaalt. See süsteem, mis sõltub ELi vabade töökohtade
   kohta teavet levitavatest töövahenditest nagu EURES, võimaldab töölevõttu teataval määral
   kontrollida, et vähendada kuritarvitusi. Lisaküsimus on see, kas seda testi tuleks korrata või
   mitte, kui lühiajaline leping on lõppenud ja tööandja soovib seda pikendada.
   • Kas teie arvates on majandusvajaduste test elujõuline süsteem? Kas seda tuleks kohaldada
       paindlikult, arvestades näiteks piirkondlike ja sektori omadustega või siis asjaomase
       ettevõtte suurusega?
   • Kas peaks olema ette nähtud minimaalne ajavahemik, mille jooksul vaba töökoha teade
       tuleks avaldada, enne kui oleks alles võimalik kaaluda kolmandast riigist pärit kandidaadi
       sobivust ametikohale?
   • Millised muud võimalused on tõhusalt tõestada, et kolmandast riigist pärit töötaja töölevõtt
       on vajalik?
   • Kas pärast tööloa lõppemist tuleks majandusvajaduste testi korrata, kui töölepingut, mille
       põhjal kolmandast riigist pärit töötaja on tööle võetud, on pikendatud/pikendatakse?
   Mitmed vabatahtlikud süsteemid tagaksid suurema paindlikkuse: nt võiks liikmesriik lugeda
   majandusvajaduste testi sooritatuks, kui töötaja aastasissetulek ja/või oskuste tase on kõrgem
   kehtestatud näitajast, ja/või asjaomane liikmesriik ei peaks esitama tõendeid selle kohta, et
   teatavates sektorites või piirkondades esineb tööjõunappus (rohelise kaardi süsteem). Sama
   kontseptsiooni võiks rakendada töötajate kvootide puhul, võimaldades seega liikmesriikidel
   säilitada oma rahvusvahelised kohustused kolmandate riikide ees.
   • Milliseid alternatiivseid vabatahtlikke süsteeme võiks kavandada?
   Veel üheks võimaluseks oleks kasutada ELi valikusüsteemi, et rahuldada vajadust
   oskustööliste järele, pidades eelkõige silmas pikaajalisi vajadusi. ELi tasandil võiks luua ühtse
   raamistiku (nt kogemused, haridus, keelteoskus, tööpakkumise/tööjõupuuduse olemasolu,
   liikmesriigis asuvad pereliikmed jne) ning seejärel iga liikmesriik saaks valida, kas seda
   kasutada või mitte, ja kui otsustatakse selle kasutuselevõtu poolt, siis kuidas seda kujundada
   oma tööturu vajadustest lähtuvalt. Veel üheks võimaluseks on mitme süsteemi olemasolu, nt
   üks vähekvalifitseeritud töötajatele (nt eelistades teatavas sektoris töötamise kogemust), teine
   keskmiselt kvalifitseeritud/kõrgelt kvalifitseeritud töötajatele (nt eelistades haridust, alles
   seejärel kogemust) ning liikmesriigid saaksid otsustada, millist kasutada. Selline süsteem
   võiks olla samaaegselt kasutuses nii „individuaalse hindamise" kui „rohelise kaardi“
   süsteemiga. Liikmesriigid, kes soovivad sisse viia teatava oskustöö või teatavate sektorite
   puhul „tööotsija lube,“ võiksid seda teha.
   Selles kontekstis võiks kasutusele võtta näiteks EURESi pakutavatel teenustel tugineva nn
   „arvelduskoja süsteemi,“ kus tööandja saaks näha kõigi ELi kandideerivate töötajate
   elulookirjeldusi, kui tal tekib vajadus värvata kolmandatest riikidest pärit töötajaid. Kui sobiv
   kandidaat on leitud, siis kolmanda riigi kodanik saaks liikmesriigi veebilehe abil kontrollida,
   kas ta vastab kehtestatud tingimustele, ning alustada vajalike lubade taotlemismenetlust.
   • Kas valikusüsteemi saaks kasutada üldreeglina majandusmigrantide ELi tööturule
       vastuvõtul ning millised peaksid olema asjaomased kriteeriumid?
ET                                                  8                                                ET
 ---pagebreak---    • Kuidas tagada tööandjatele kõikehõlmav juurdepääs kogu ELi tööotsijate CVdele ning
       kuidas tuleks selles kontekstis EURESi täiustada?
   • Kas tuleks ette näha võimalus saada „tööotsija luba?“
   2.3.      Vastuvõtukord füüsilisest isikust ettevõtjate puhul
   EL tasandil tuleks kehtestada ka kolmandate riikide kodanike ühtlustatud
   vastuvõtutingimused töötamiseks füüsilisest isikust ettevõtjana. Need tingimused erinevad
   alapunktis 2.2 esitatud tingimustest: nt kolmanda riigi kodanikult võidakse nõuda
   üksikasjaliku ja rahaliselt tasuva äriplaani esitamist, rahaliste vahendite olemasolu tõendamist
   ning tegevuse kasuliku mõju näitamist tööhõivele või asjaomase liikmesriigi majanduse
   arengule. Samas võiks olla lubatud paindlikkus, näiteks liikmesriikidele võiks jääda võimalus
   teatavaid sektoreid välistada või edendada jne.
   • Kas Euroopa Liidul peaksid olema ühised reeglid kolmandatest riikidest pärit füüsilisest
       isikust ettevõtjate vastuvõtuks? Kui jah, siis millistest tingimustest lähtuvalt?
   • Kas füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes soovivad ELi kliendiga sõlmitud lepingu täitmiseks
       siseneda ELi turule lühemaks perioodiks kui üks aasta, tuleks ette näha paindlikum kord?
       Kui nii, siis missugune?
   2.4.      Töö- ja elamislubade taotlemine
   Selline riiklik kord, mille käigus oleks korraga võimalik taotleda ühitatud elamis- kui tööluba
   (nn koondmenetlus), lihtsustaks olemasolevat korda. Kui riiki sisenemiseks nõutakse
   sissesõiduviisat, võiksid liikmesriigid jätkuvalt nõuda kas esialgset sissesõiduviisat või lugeda
   piisavaks konsulaadi poolt väljastatud ühitatud elamis- ja tööluba.
   See luba ei mõjutaks riiklike haldusasutuste tegevust ega vastuvõtutingimusi. Enamikus
   liikmesriikides nõutakse kolmandate riikide kodanikelt tööloa olemasolu enne, kui vaadatakse
   läbi nende elamisloa taotlus: seepärast võib jääda mulje, et elamisloa andmine – tööloast
   erinevate kriteeriumide alusel – on koondmenetluse käigus peaaegu et automaatne, mis
   tegelikult ei ole komisjoni kavatsus.
   Siin jääks alternatiivseks võimaluseks seda küsimust Euroopa Liidu tasandil mitte reguleerida.
   Kompromissina võiks kaaluda elamis- ja tööloa taotlemist koos, olgugi et lõpptulemusena
   väljastatakse ikka kaks erinevat luba siseriiklikest eeskirjadest lähtuvalt.
   • Kas Euroopa Liidu tasandil peaks olema ühitatud „töö-ja elamisluba?“ Mis on selle
       head/halvad küljed?
   • Või tuleks kehtestada kord, mille käigus oleks võimalik taotleda töö-ja elamisluba korraga?
   • Kas on muid lisavõimalusi?
   2.5.      Võimalus vahetada tööandjat/sektorit
   Võimalus vahetada tööandjat ja/või sektorit esimese Euroopa Liidus töötamise ajavahemiku
   jooksul on tihedalt seotud loaküsimusega ja töötaja vastuvõtutingimustega (alapunkt 2.2). Kui
   kolmanda riigi kodanik on vastu võetud mingi eriskeemi alusel, siis tema liikumist võib
   ajutiselt piirata selleks, et vältida vastuvõtutingimuste kuritarvitusi. Vastuvõtjariigi
ET                                                   9                                               ET
 ---pagebreak---    majandusele tekib aga vaevalt probleem sellest, kui töötaja on vastu võetud sellise eriskeemi
   väliselt ja talle pakutakse tasuvamat tööd (majandusvajaduste testi alusel, kui vaja). Kui aga
   loa omanik on tööandja, siis töötaja võib sattuda olukorda, kus tema tulevane ELi tööandja
   teda põhjendamatult kontrollib või „omab.“
   • Kas kolmanda riigi töötaja liikumisele tema elukoha liikmesriigi tööturul peaks olema
      piiranguid? Kui jah, siis missugused (tööandja, sektor, piirkond jne) ning millistel
      asjaoludel ja kui kaua?
   • Kes peaks olema loaomanik? Kas tööandja, töötaja või mõlemad koos?
   2.6.      Õigused
   Migranttöötajatel peab olema turvaline õiguslik seisund12 hoolimata sellest, kas nad soovivad
   tagasi pöörduda oma päritolumaale või saada alalisemat staatust. Enne pikaajalise elaniku
   staatuse saamist tuleb kolmanda riigi töötajaid samuti kohelda Euroopa Liidu kodanikega
   võrdsetel alustel, eelkõige mis puudutab nende majanduslikke ja sotsiaalseid põhiõigusi.
   Pikaajalise elaniku staatusega kaasneb rohkem õigusi, lähtudes õiguste diferentseerimise
   printsiibist riigis viibimise kestuse alusel.
   • Millised eriõigused tuleks anda kolmandate riikide kodanikele, kes töötavad ajutiselt
      Euroopa Liidus?
   • Kas teatavate õiguste andmise tingimuseks peaks olema minimaalne riigis viibitud aeg?
      Kui nii, siis milliste õiguste puhul ja kui pikk aeg?
   • Kas lisasoodustused – nt paremad tingimused perekonna taasühinemiseks või pikaajalise
      elaniku staatuse saamiseks – on vajalikud, et riiki meelitada teatavatesse kategooriatesse
      kuuluvate kolmandate riikide kodanikke? Kui jah, siis miks ja missugused?
   2.7.      Kaasnevad meetmed: integratsioon, tagasipöördumine ja koostöö kolmandate
             riikidega
   Nagu rõhutatud mitmetes komisjoni teatistes13 ja nõukogu 19. mai 2003. aasta järeldustes
   migratsiooni ja arengu kohta, on edukaks ELi majandusmigratsiooni poliitikaks vaja juhtida
   sisserändevoogusid koostöös päritolu- ja transiidiriikidega, arvestades nende tegelikkust ja
   vajadusi. Lisaks nendele meetmetele on vaja vastuvõetud migrantide tugevat
   integreerimispoliitikat.
   Järelikult koostöö kolmandate riikidega seadusliku migratsiooni ning potentsiaalsete
   migrantide sotsiaalse ja majandusliku integratsiooni valdkonnas peab lahendama mitmeid
   probleeme, nagu ajude väljavool, päritoluriikide investeeringud inimeste oskustesse, kes
   hiljem sealses majanduses ja ühiskonnas ei osale, migrantide raskused sotsiaalsete ja
   12
           Euroopa Liidu õigusaktides on juba sätestatud mitmeid õigusi, nt nõukogu direktiiv 2003/109/EÜ
           (pikaajalised elanikud), nõukogu määruse (EÜ ) nr. 859/2003, millega laiendatakse määruse (EMÜ) nr.
           1408/71 sätteid (sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide kooskõlastamine), ja kaks diskrimineerimisvastast
           direktiivi (direktiiv 2000/43/EÜ ja direktiiv 2000/78/EÜ). Lisaks on ELi direktiivid töötervishoiu ja
           tööohutuse ning töötingimuste kohta rakendatavad kõigi töötajate suhtes, vaatamata nende
           kodakondsusele. Sama kehtib ka enamiku Euroopa Liidu põhiõiguste hartas esitatud artiklite kohta.
   13
           KOM(2004) 412; KOM(2002) 703.
ET                                                       10                                                        ET
 ---pagebreak---    kultuuriliste sidemete säilitamisel jne. Siin on oluline näidata, kuidas selliseid probleeme
   lahendada ja milliseid meetmeid rakendada, et soodustada ajutiste töötajate tagasipöördumist
   päritoluriiki pärast lepingu lõppemist ning taasintegreerida neid koduühiskonda. Võimalikud
   meetmed, mis soodustaksid mõlemapoolselt kasulikke situatsioone ja/või kompenseeriks
   võimalikke negatiivseid olukordi, on: ajakohase teabe edastamine Euroopa Liitu sissesõidu ja
   Euroopa Liidus elamise kohta, päritoluriikides tööhõive- ja koolituskeskuste loomine, kus
   õpetatakse oskusi, mille järele Euroopa Liidus on nõudlus, kultuuriloo- ja keeleõppe
   korraldamine,           potentsiaalsete       migrantide          andmebaaside         loomine
   oskuste/ametikohtade/sektorite lõikes (kompetentsusnõuded), kodumaale raha saatmise
   lihtsustamine ja kolmandatele riikidele sealt ELi lahkuvate töötajate väljaõppega seotud
   kulude hüvitamine. Eraldi küsimus on loomulikult see, kas teatavatele kolmandatele riikidele
   tuleks koostöölepingute raames anda eelisseisund nende kodanike vastuvõtuks.
   Nagu juba esile toodud esimeses migratsiooni ja integratsiooni aastaaruandes, peab Euroopa
   Liit jätkuvalt paremini püüdma integreerida olemasolevaid ja tulevasi migrante nii tööturule
   kui vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda. Äsja saabunud immigrantidele ettenähtud
   sissejuhatavad programmid, mis hõlmavad eelkõige keele-, ühiskonna- ja vastuvõtva
   liikmesriigi põhinormide ja väärtuste õpet, on liikmesriikides muutumas üha tähtsamaks.
   • Milliseid lisameetmeid oleks vaja, et lihtsustada majandusmigrantide vastuvõttu ja
       integratsiooni nii Euroopa Liidu kui ka päritoluriikide tasandil?
   • Lähtudes Euroopa Liidu arengupoliitikast, mida saaks Euroopa Liit ära teha ajude ringluse
       soodustamisel ja ajude väljavoolu võimalike kahjulike mõjude lahendamisel?
   • Kas arengumaadele tuleks hüvitada (kelle poolt ja kuidas) nende tehtud investeeringud
       inimestesse, kes sealt lahkuvad Euroopa Liitu? Kuidas saaks negatiivseid mõjusid
       vähendada?
   • Kas vastuvõtvatel riikidel ja kodumaal on kohustus tagada ajutiste majandusmigrantide
       kodumaale tagasipöördumine? Kui jah, siis milliste asjaolude korral?
   • Kuidas saaks tagasipöördumist korraldada nii, et see oleks kasulik nii vastuvõtvale riigile
       kui kodumaale?
   • Kas teatavate kolmandate riikide suhtes tuleks kehtestada vastuvõtu eelistingimused ja
       kuidas?
   • Kas selliseid eeliseid tuleks siduda eri raamistikega nagu Euroopa naaberriikide poliitika ja
       laienemiseelsed strateegiad?
   3.        JÄRELDUS
   Komisjon on arvamusel, et majandusmigrantide vastuvõtt on iga sisserändepoliitika nurgakivi
   ning seepärast tuleks Euroopa tasandil sellele küsimusele läheneda ühenduse ühtse
   sisserändepoliitika järkjärgulise arengu kontekstis. Selles rohelises raamatus püüdis komisjon
   avada põhiprobleemide olemust ning esitas mitmeid valikuid, mis võiksid saada ühtse ELi
   raamistiku osaks. Kõnealune süsteem peaks olema läbipaistev, mittebürokraatlik ja laitmatult
   toimiv. See peaks toimima kõigi asjaomaste isikute – migrantide, lähetavate ja vastuvõtvate
   riikide – huvides. Majandusmigrantide sisserändevoogude suurendamise ja nende vastuvõtu
ET                                                11                                               ET
 ---pagebreak---    soodustamise poliitika intensiivistamisel peavad Euroopa Liit ja liikmesriigid pöörama tõsist
   tähelepanu võimalikele sellistele negatiivsetele mõjudele nagu inimeste väljavool nende
   päritolumaalt.
   Rohelise raamatu põhieesmärk on kutsuda esile reageeringuid ja algatada laiapõhjaline arutelu
   asjaomaste huvirühmade vahel. Nõukogu, Euroopa Parlamenti, Euroopa majandus- ja
   sotsiaalkomiteed, regioonide komiteed, riiklikke, piirkondlikke ja kohalikke omavalitsusi
   (kaasa arvatud töötajate ametiorganisatsioone ja ametiühinguid), valitsusväliseid
   organisatsioone, kandidaatriike, kolmandaid partnerriike, akadeemilisi ja muid
   kodanikuühiskonna organisatsioone ning üksikisikuid kutsutakse üles andma oma panus. Kui
   kõikehõlmavad konsultatsioonid on lõppenud, siis vastavalt Haagi programmis sätestatule
   esitab komisjon 2005. aasta lõpuks seadusliku migratsiooni poliitika kava, mis hõlmab ka
   vastuvõtukorda.
   Et valmistuda 2005. aasta avalikuks ärakuulamiseks majandusmigratsiooni kohta, palub
   komisjon huvitatud pooltel esitada kirjalikud seisukohad järgmisele aadressile hiljemalt 15.
   aprilliks 2005. aastal:
                                         The Director General
                           Directorate General Justice, Freedom and Security
                                         European Commission
                                           B-1049 Brussels
                                  jls-economic-migration@cec.eu.int
ET                                                 12                                            ET
 ---pagebreak---                                               BIJLAGE
   BIBLIOGRAPHY
   A.    Legislative instruments and proposals:
   (1)   Council Directive 2003/86/EC of 22 September 2003 on the right to family
         reunification (applicable as of 3 October 2005);
   (2)   Council Directive 2003/109/EC of 25 November 2003 concerning the status of third-
         country nationals who are long-term residents (applicable as of 26 January 2006);
   (3)   Proposal for a Council Directive on the conditions of admission of third-country
         nationals for the purpose of studies, pupil exchange, unremunerated training or
         voluntary service - COM(2002) 548; political agreement reached in March 2004;
   (4)   Proposal for a Council Directive on a specific admission procedure for third country
         researchers - COM(2004) 178;
   (5)   Proposal for a Council Directive on the conditions of entry and residence of third-
         country nationals for the purpose of paid employment and self-employed economic
         activities - COM(2001) 386;
   (6)   Council Regulation (EEC) No 1612/1968 on freedom of movement for workers (in
         particular, article 19(2) for the “Community preference”);
   (7)   Council Resolution of 20 June 1994 on limitations on admission of third-country
         nationals to the territory of the Member States for employment;
   (8)   Council Directive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal
         treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin;
   (9)   Council Directive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework
         for equal treatment in employment and occupation;
   (10)  Council Regulation (EC) No 859/2003 of 14 May 2003 extending the provisions of
         Regulation (EEC) No 1408/71 and Regulation (EEC) No 574/72 to nationals of third
         countries who are not already covered by those provisions solely on the ground of
         their nationality.
   B.    Commission Communications:
   (1)   Communication from the Commission "Study on the links between legal and illegal
         immigration” - COM (2004) 412 final;
   (2)   First Annual Report on Migration and Integration - COM(2004) 508 final;
   (3)   Communication from the Commission on immigration, integration and employment -
         COM(2003) 336 final;
   (4)   Communication from the Commission on integrating migration issues in the EU's
         relations with third countries - COM(2002) 703 final.
ET                                               13                                           ET
 ---pagebreak---    C.  Studies:
   (1) Studies on labour migration, Migration Research Group, Hamburg Institute for
       International Economics (HWWA), Germany; papers prepared for the European
       Commission, DG Employment and Social Affairs, June 2004, available at:
       http://europa.eu.int/comm/employment_social/employment_analysis/immigr_new_stu
       d_en.htm. The papers examine best practice regarding recruitment of labour migrants,
       projecting future labour needs and labour market integration in the European countries
       as well as in other industrialised countries. They were prepared by experts from the
       MRG, in cooperation with the Migration Policy Institute, Washington DC.
   (2) Admission of third-country nationals for paid employment or self-employed activity,
       European Commission, Directorate General for Justice and Home Affairs, 2001, ISBN
       92-894-1689-0. The study, undertaken by Ecotec Research and Consulting Limited
       between November 1999 and May 2000, analysed and compared the legal and
       administrative frameworks in the EU-15 concerning the admission of third-country
       nationals to the EU Member States for the purposes of paid employment and self-
       employment.
ET                                           14                                               ET