				|

		52013PC0152

			Ettepanek: NÕUKOGU OTSUS, millega volitatakse liikmesriike ratifitseerima Euroopa Liidu huvides Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 2011. aasta koduabiliste inimväärse töö konventsiooni (konventsioon nr 189) /* COM/2013/0152 final - 2013/0085 (NLE) */

			   	SELETUSKIRI
1.           ETTEPANEKU TAUST
Käesolev ettepanek võimaldab liikmesriikidel
seaduslikult ratifitseerida Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni (ILO) 2011. aasta
koduabiliste inimväärse töö konventsioon (edaspidi „koduabiliste konventsioon
nr 189” või „konventsioon”).
Koduabiliste konventsioon nr 189 võeti vastu
16. juunil 2011 rahvusvahelise töökonverentsi 100. istungil ja see jõustub
septembris 2013. Selles sätestatakse üleilmsed koduabiliste töökaitse
miinimumnõuded.
Alates detsembrist 2012 on koduabiliste
konventsiooni nr 189 ratifitseerinud kolm ILO liikmesriiki. See on üks nendest
konventsioonidest, mille ILO on liigitanud ajakohaseks ja mida seetõttu
aktiivselt toetatakse.
Euroopa Liit on võtnud endale kohustuse
toetada inimväärset tööd nii liidu sees kui ka välissuhtluses. Töönormid on
inimväärse töö üks põhielement. Seega on ILO konventsioonide ratifitseerimine
liikmesriikide poolt oluline märk liidu poliitika sidususest töönormide
parandamisel kogu maailmas.
Lisaks sellele ärgitas komisjon inimkaubanduse
kaotamist käsitlevas ELi strateegias[1]
liikmesriike ratifitseerima kõiki rahvusvahelisi õigusakte, lepinguid ja
õiguslikke kohustusi, mis muudavad inimkaubandusevastase võitluse tõhusamaks,
koordineeritumaks ja sidusamaks. Nende hulka kuulub ka koduabiliste
konventsioon nr 189.
Seepärast on vaja Euroopa Liidu tasandil
kõrvaldada kõik õiguslikud asjaolud, mis takistavad liikmesriike
ratifitseerimast koduabiliste konventsiooni nr 189, mille sisu ei ole vastuolus
ELi õigustikuga.
Koduabiliste konventsiooni nr 189 sätete
eesmärk on aidata vähendada koduabiliste kuritarvitamist ja ärakasutamist.
Konventsiooni artiklis 1 määratletakse koduabilisena isik, kes teeb
majapidamises või majapidamistes või selle/nende jaoks majapidamistöid töösuhte
raames. Konventsiooni kohaselt peavad ILO
liikmesriigid võtma meetmeid, et vältida vägivalda koduabiliste töös ja laste
kasutamist nendena. Artikliga 3 kaitstakse koduabiliste tööalaseid põhiõigusi
ja kohustatakse ILO liikmesriike võtma konventsioonis esitatud meetmeid, et austada,
toetada ja rakendada tööalaseid aluspõhimõtteid ja põhiõigusi. Eelkõige peavad
ILO liikmesriigid tegema järgmist:
·
kehtestama koduabilise miinimumvanuse ja kaitsma
alla 18aastaseid töötajaid;
·
vältima kuritarvitamist ja vägivalda;
·
tagama õiglased ja inimväärsed
töötingimused;
·
tagama, et töötajaid teavitatakse nende töö
tingimustest ja üksikasjadest;
·
reguleerima võõrtöötajate töölevõtmist ja
tagama töötajate liikumisvabaduse;
·
tagama koduabiliste ja muude töötajate võrdse
kohtlemise seoses hüvitiste ja soodustustega;
·
reguleerima ja jälgima eraõiguslike
tööhõiveasutuste tegevust ning
·
töötama välja konkreetse kaebuste esitamise korra.
Koduabiliste konventsioonis nr 189
käsitletakse ELi õiguse valdkondi, mis nüüdseks on juba hästi reguleeritud.
Põhiliselt hõlmab konventsioon
sotsiaalpoliitika valdkonda, kus ELi õigusega on kehtestatud miinimumnõuded
järgmistes küsimustes: töötervishoid ja tööohutus, noorte töötajate ja emaduse
kaitse, töötajate kirjalik teavitamine, tööaeg, sisseränne ja renditöö
kasutamine[2].
Konventsioonis käsitletakse diskrimineerimise
vastase võitluse valdkonda, kus ELi õigusega on kehtestatud võrdse tööalase
kohtlemise, meeste ja naiste võrdõiguslikkuse ja emaduse kaitse miinimumnõuded[3].
Samuti käsitletakse konventsioonis õigusalast
koostööd kriminaalasjades ning sisserände- ja varjupaigaküsimusi, kus ELi
õigusega on kehtestatud inimkaubanduse vastase võitluse ja tööandjate
karistuste miinimumnõuded[4].
Lisaks käsitletakse koduabiliste konventsiooni
artiklis 8 koduabilisena tegutsevate võõrtöötajate kaitset ja see sisaldab ELi
õiguse kohaseid töötajate liikumisvabaduse aspekte[5].
2.           HUVITATUD ISIKUTEGA KONSULTEERIMISE JA
MÕJU HINDAMISE TULEMUSED
Ei kohaldata.
3.           ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG
Võttes arvesse Euroopa Liidu Kohtus välja
töötatud välispädevusalaseid eeskirju[6]
ja konkreetsemalt seda, mis on sätestatud Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni
konventsiooni sõlmimise ja ratifitseerimise kohta,[7] ei või liikmesriigid
iseseisvalt otsustada konventsiooni ratifitseerimist ilma nõukogu eelneva
nõusolekuta, kui mõned konventsiooni osad kuuluvad ELi pädevusse.
Euroopa Liit ei saa ise ratifitseerida ühtki
ILO konventsiooni, kuna nende konventsioonide osalised võivad olla üksnes
riigid.
Kui osa kokkuleppe või lepingu sisust kuulub
ELi ja osa liikmesriigi pädevusse, peavad ELi institutsioonid ja liikmesriigid
võtma kõik vajalikud meetmed, et kõige paremini tagada konventsiooni
ratifitseerimise alane koostöö ja sellest konventsioonist tulenevate kohustuste
täitmine[8].
Nõukogu on viimasel kümnendil vastu võetud ILO
sellise kolme konventsiooni puhul, milles on ELi pädevusse kuuluvaid osi,
andnud liikmesriikidele loa ratifitseerida ELi huvides liidu pädevusse kuuluvad
osad[9]. Komisjon on vastu võtnud ka
ettepaneku nõukogu sellise otsuse kohta, mis käsitleb kemikaalide konventsiooni
nr 170[10].
Koduabiliste konventsiooniga nr 189 hõlmatu
erinevad sotsiaalpoliitikaaspektid ja diskrimineerimise vastase võitluse,
kriminaalküsimustes tehtava õigusalase koostöö ning sisserände- ja
varjupaigaküsimuste erinevad aspektid on nüüdseks niivõrd reguleeritud, et
liikmesriikidel ei ole enam võimalik selleteemalises välispoliitikas
iseseisvalt tegutseda[11].
ELi toimimise lepingu artikkel 153 on õiguslikuks aluseks sellekohastele ELi
õigusaktidele, mis enamikul juhtudel on üksikasjalikumad kui koduabiliste
konventsiooni nr 189 üldpõhimõtted. Konventsiooni üldpõhimõtted ja ELi õigus ei
ole omavahel vastuolus, samuti ei ole omavahel vastuolus konventsiooni sätted
ja ELi õigustikus kõnealuste valdkondade kohta kehtestatud miinimumnõuded.
ILO konventsiooni artikli 19 lõikest 8
tulenevalt sisaldab konventsioon miinimumnorme, mis tähendab seda, et
konventsiooni riigi tasandil rakendades on võimalik kehtestada konventsioonis
sätestatud normidest rangemad normid.
Konventsiooni kohased töötajate kaitse ja
nende võrdse kohtlemise eeskirjad ei ole vastuolus ELi õigustikus kõnealuse
valdkonna kohta kehtestatud miinimumnõuetega. See tähendab, et ELi meetmed
võivad olla karmimad kui ILO normid ja vastupidi[12].
Koduabiliste konventsioonis nr 189 on
artikkel, milles käsitletakse koduabilisena tegutsevate võõrtöötajate kaitset
(artikkel 8) ja mis võib piirata töötajate liikumisvabadust, mis on ELi
ainupädevusse kuuluv valdkond[13].
Samas ei ole konventsiooni põhieesmärk reguleerida ELi ainupädevusse kuuluvaid
küsimusi. Samuti märgitakse konventsiooni artikli 8 lõikes 2, et nõuet saada
kirjalik pakkumine enne riigipiiride ületamist ei kohaldata majanduslikult
lõimunud piirkondades. Selline kaitseklausel välistab võimaliku vastuolu
konventsiooni ning ELi toimimise lepingu artikli 45 ja määruse (EL) nr 492/2011
kohast töötajate liikumisvabadust käsitleva ELi õigustiku vahel. Järelikult ei
ole konventsiooni sellekohased sätted vastuolus ELi õigustikuga.
Seetõttu on käesoleva ettepaneku eesmärk
volitada liikmesriike ratifitseerima ELi huvides liidu pädevusse kuuluvad
koduabiliste konventsiooni nr 189 osad.
Ettepanek põhineb Euroopa Liidu toimimise
lepingu artikli 218 lõikel 6, mida kohaldatakse analoogia põhjal koostoimes
kõnealuse lepingu artikliga 153, milles on sätestatud töötajate kaitset ja
töötingimuste parandamist käsitlevate ELi õigusaktide õiguslik alus.
2013/0085 (NLE)
Ettepanek:
NÕUKOGU OTSUS,
millega volitatakse liikmesriike
ratifitseerima Euroopa Liidu huvides Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 2011.
aasta koduabiliste inimväärse töö konventsiooni (konventsioon nr 189)
EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise
lepingut, eriti selle artiklit 153 koostoimes artikli 218 lõike 6 punkti a
alapunktiga v ning artikli 218 lõike 8 esimese lõiguga,
võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut,
võttes arvesse Euroopa Parlamendi nõusolekut[14]
ning arvestades järgmist:
(1)       Euroopa Parlament, nõukogu ja
komisjon kiidavad heaks selliste rahvusvaheliste töökonventsioonide
ratifitseerimise, mille Rahvusvaheline Tööorganisatsioon on klassifitseerinud
ajakohaseks, kuna nendega toetatakse Euroopa Liidu jõupingutusi edendada
inimväärset tööd nii liidus kui ka liidust väljaspool ning nende üks oluline
aspekt on kaitsta ja parandada töötajate töötingimusi.
(2)       Enamik Rahvusvahelise
Tööorganisatsiooni (ILO) 2011. aasta koduabiliste inimväärse töö konventsiooni
nr 189 (edaspidi „konventsioon”) eeskirjadest on suurel määral hõlmatud
järgmisi valdkondi käsitleva ELi õigustikuga: sotsiaalpoliitika,[15] diskrimineerimisvastane võitlus,[16] õigusalane koostöö
kriminaalasjades[17]
ning sisserände- ja varjupaigaküsimused[18]
.
(3)       Konventsiooni sätted, milles
käsitletakse koduabilisena tegutsevate võõrtöötajate kaitset, võivad mõjutada
töötajate liikumisvabadust, mis on ELi ainupädevusse kuuluv valdkond[19].
(4)       Sellest tulenevalt kuuluvad
konventsiooni teatavad osad ELi pädevusse ja liikmesriigid ei tohi võtta endale
nende osadega seotud kohustusi väljaspool liidu institutsioonide raamistikku[20].
(5)       Euroopa Liit ei saa
konventsiooni ratifitseerida, kuna selle osalised saavad olla üksnes riigid.
(6)       Selles olukorras peavad
liikmesriigid ja ELi institutsioonid tegema koostööd kõnealuse konventsiooni
ratifitseerimise nimel.
(7)       Seepärast volitab nõukogu
liikmesriike, keda seovad töötingimuste miinimumnõudeid käsitlevad ELi
õigusaktid, ratifitseerima Euroopa Liidu huvides kõnealuse konventsiooni,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
Artikkel 1
Liikmesriike volitatakse ratifitseerima
Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 2011. aasta koduabiliste inimväärse töö
konventsiooni (konventsioon nr 189) need osad, mis aluslepingute kohaselt
kuuluvad ELi pädevusse.
Artikkel 2
Käesolev otsus on adresseeritud
liikmesriikidele.
Brüssel,
                                                                       Nõukogu
nimel
                                                                       eesistuja
[1]               Inimkaubanduse kaotamist käsitlev ELi strateegia
aastateks 2012–2016, COM(2012) 286, 19.6.2012.
[2]               Direktiivid 89/391/EMÜ, 94/33/EMÜ, 91/533/EMÜ,
2003/88/EÜ, 2011/98/EL, 2008/104/EÜ.
[3]               Direktiivid 2000/78/EÜ, 2000/43/EÜ, 2006/54/EÜ,
92/85/EMÜ.
[4]               Direktiivid 2011/36/EÜ ja 2009/52/EÜ.
[5]               Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 45, määrus (EL)
nr 492/2011.
[6]               Euroopa Kohtu 31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas
22/70: komisjon vs. nõukogu, nn AETRi kohtuotsus (EKL 1971, lk 263); vt
ka Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 3 lõige 2, kus nimetatud põhimõtted
on kodifitseeritud.
[7]               Euroopa Kohtu 19. märtsi 1993. aasta arvamus 2/91
kemikaalide konventsiooni nr 170 kohta, EKL 1993-I, lk 1061.
[8]               Euroopa Kohtu arvamus 2/91 (ibid), punktid 36, 37 ja 38.
[9]               Viimasel kümnendil on võetud vastu järgmised kolm
nõukogu otsust, millega antakse liikmesriikidele luba ratifitseerida ILO
konventsioonid: nõukogu otsus 2005/367/EÜ, 14 aprill 2005, millega volitatakse
liikmesriike ratifitseerima Euroopa Ühenduse huvides Rahvusvahelise
Tööorganisatsiooni konventsiooni meremeeste isikut tõendavate dokumentide kohta
(konventsioon nr 185), ELT L 136, 30.5.2005, lk 1; nõukogu otsus, 7. juuni
2007, millega volitatakse liikmesriike ratifitseerima Euroopa Ühenduse huvides
Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 2006. aasta konsolideeritud meretöönormide konventsiooni,
ELT L 161, 22.6.2007, lk 63; nõukogu otsus, 7. juuni 2010, millega volitatakse
liikmesriike ratifitseerima Euroopa Liidu huvides Rahvusvahelise
Tööorganisatsiooni 2007. aasta kalandustöö konventsiooni (konventsioon nr 188),
ELT L 145, 11.6.2010, lk 12.
[10]             COM(2012) 677, 20.11.2012.
[11]             Euroopa Kohtu arvamus 2/91, punktid 25 ja 26.
[12]             Euroopa Kohtu arvamus 2/91, punkt 18.
[13]             Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 45, määrus (EL)
nr 492/2011.
[14]             ELT C […], lk […].
[15]             Sh töötervishoiu ja tööohutuse raamdirektiiv 89/391/EMÜ,
noorte töötajate direktiiv 94/33/EÜ, emaduse kaitse direktiiv 92/85/EMÜ,
kirjaliku teavitamise direktiiv 91/533/EMÜ, tööaja direktiiv 2003/88/EÜ ja
renditöö direktiiv 2008/104/EÜ.
[16]             Sh võrdse tööalase kohtlemise direktiiv 2000/78/EÜ, meeste
ja naiste võrdsete võimaluste direktiiv 2006/54/EÜ ja emaduse kaitse direktiiv
92/85/EMÜ.
[17]             Sh direktiiv 2011/36/EL, milles käsitletakse
inimkaubanduse tõkestamist ja sellevastast võitlust ning inimkaubanduse ohvrite
kaitset.
[18]             Sh tööandjate karistuste direktiiv 2009/52/EÜ ja ühtse loa
direktiiv 2011/98/EL.
[19]             Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 45, määrus (EL)
nr 492/2011.
[20]             Euroopa Kohtu 19. märtsi 1993. aasta arvamus 2/91, EKL
1993-I, lk 1061, punkt 26.


				|

		52013PC0390

			Ettepanek: NÕUKOGU OTSUS ülemäärase eelarvepuudujäägi olemasolu kohta Maltal /* COM/2013/0390 final - 2013/0179 (NLE) */

			   	2013/0179 (NLE)
Ettepanek:
NÕUKOGU OTSUS
ülemäärase eelarvepuudujäägi olemasolu kohta
Maltal
EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise
lepingut, eriti selle artikli 126 lõiget 6,
võttes arvesse komisjoni ettepanekut,
võttes arvesse Malta esitatud märkusi
ning arvestades järgmist:
(1)       Vastavalt Euroopa Liidu
toimimise lepingu artiklile 126 hoiduvad liikmesriigid valitsemissektori
eelarve ülemäärasest puudujäägist.
(2)       Stabiilsuse ja kasvu pakt
põhineb eesmärgil tagada riigi rahanduse usaldusväärsus, mis on hindade
stabiilsuse ning töökohtade loomist soodustava tugeva ja püsiva majanduskasvu
tingimuste tagamise vahend.
(3)       ELi toimimise lepingu
artiklis 126 sätestatud ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlusega, mida
täpsustatakse nõukogu määrusega (EÜ) nr 1467/97 ülemäärase eelarvepuudujäägi
menetluse rakendamise kiirendamise ja selgitamise kohta[1] (mis on
osa stabiilsuse ja kasvu paktist), on ette nähtud ülemäärast eelarvepuudujääki
käsitleva otsuse vastuvõtmine. Aluslepingule
lisatud ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse protokollis on kehtestatud
täiendavad sätted seoses ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse rakendamisega. Nõukogu määruses (EÜ) nr 479/2009[2] on
sätestatud üksikasjalikud eeskirjad ja määratlused kõnealuse protokolli sätete
kohaldamiseks.
(4)       ELi toimimise lepingu artikli
126 lõikega 5 nõutakse, et kui komisjon leiab, et liikmesriigis on või võib
tekkida ülemäärane eelarvepuudujääk, esitab ta asjaomasele liikmesriigile
arvamuse ja teavitab vastavalt ka nõukogu. Olles arvesse võtnud ELi toimimise lepingu artikli 126 lõike 3 kohast
aruannet ning ELi toimimise lepingu artikli 126 lõike 4 kohast majandus- ja
rahanduskomitee arvamust, järeldas komisjon, et Maltal on ülemäärane
eelarvepuudujääk. Seepärast edastas
komisjon Maltale sellekohase arvamuse ja teavitas nõukogu 29. mail 2013[3].
(5)       ELi toimimise lepingu artikli
126 lõike 6 kohaselt peaks nõukogu kaaluma kõiki asjaomase liikmesriigi
võimalikke märkusi enne, kui ta pärast üldhinnangut otsustab, kas liikmesriigil
on ülemäärane eelarvepuudujääk. Malta
puhul jõuti pärast kõnealust üldhinnangut järgmistele järeldustele.
(6)       Malta ametiasutuste poolt
2013. aasta aprillis esitatud andmete kohaselt ulatus valitsemissektori eelarve
puudujääk 2012. aastal 3,3 %ni SKPst ja ületab seega kontrollväärtuse
3 % SKPst. ELi toimimise lepingu artikli 126 lõike 3 kohases
komisjoni aruandes märgiti, et puudujääk oli kontrollväärtuse 3 % SKPst
lähedal, kuid puudujääki ei saa käsitada aluslepingu ning stabiilsus- ja kasvu
pakti tähenduses erandlikuna. Ülemäärane eelarvepuudujääk ei ole tingitud
tõsisest majandussurutisest aluslepingu ning stabiilsuse ja kasvu pakti
tähenduses. 2010. ja 2011. aastal oli SKP reaalkasv keskmiselt rohkem kui
2 % aastas, mis on kõrgem kui potentsiaalne kasv. Riikliku statistikaameti
11. märtsil 2013 avaldatud esialgsete SKPd käsitlevate andmete kohaselt
majanduskasv 2012. aastal aeglustus, kuid püsis positiivsena tasemel
0,8 %. SKP lõhe, mis 2011. aastal oli positiivne, muutus 2012. aastal
hinnangute kohaselt veidi negatiivseks. Kontrollväärtuse kavandatud ületamist
ei saa pidada ajutiseks. Komisjoni 2013. aasta kevadprognoosi kohaselt
suureneks eelarvepuudujääk 2013. aastal 3,7 %ni SKPst ning oleks
2014. aastal 3,6 % SKPst. Aluslepingus sätestatud puudujäägikriteerium ei ole
täidetud.
(7)       Esitatud andmetest nähtub ka,
et 2012. aastal oli valitsemissektori võlg 72,1 % SKPst ja ületab
seega kontrollväärtuse 60 % SKPst. Komisjoni 2013. aasta kevadprognoosi kohaselt suureneb võla suhe SKPsse
2014. aastal 74,9 %ni. Pärast
ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse tühistamist 2012. aasta detsembris sai
Malta kasutada samal aastal alanud kolme aasta pikkust üleminekuperioodi, et
saavutada võla vähendamise sihttase. Malta
ei teinud 2012. aastal piisavalt edusamme võla vähendamise sihttaseme
saavutamiseks, sest Malta struktuurne eelarvepuudujääk halvenes, kuigi oli
nõutud selle paranemist. Seega saab
järeldada, et aluslepingus sätestatud võlakriteerium ei ole täidetud.
(8)       (8)        Kooskõlas aluslepingu ning
stabiilsuse ja kasvu pakti sätetega analüüsis komisjon oma aruandes ka
asjakohaseid tegureid. Nagu on
täpsustatud stabiilsuse ja kasvu paktis, saab neid tegureid riikide puhul,
kelle võla suhe SKPsse on üle 60 % (nagu Malta), eelarvepuudujäägi
kriteeriumi täitmist hinnates ülemäärase eelarvepuudujäägi olemasolu kohta
otsuse tegemisel arvesse võtta ainult juhul, kui valitsemissektori eelarve
puudujääk püsib kontrollväärtuse lähedal ning ületab kontrollväärtust
ajutiselt, mis Malta puhul nii ei ole[4]. Samal ajal on selliseid tegureid arvesse võetud
võlakriteeriumi mittetäitmise hindamisel, kuigi ka need ei näi otsust
ülemäärase eelarvepuudujäägi olemasolu kohta kahtluse alla seadvat. Võla vähendamise sihttaseme saavutamiseks tehtud
edusammude hindamisel on eelkõige arvesse võetud euroalasse kuuluvatele
liikmesriikidele antud finantsabist tulenevat võlga ja eelarvepuudujääki
suurendavat mõju. Malta jaoks oleks
Kreeka laenulepingu, Euroopa Finantsstabiilsuse Fondi maksete, Euroopa
stabiilsusmehhanismi tehtud kapitalimahutuste ning Kreeka programmi kohaste
tehingute koondmõju ajavahemikul 2011–2014 võla puhul 3,9 % SKPst ning
eelarvepuudujäägi puhul 0,1 % SKPst. Võttes arvesse nende tehingute mõju, oleks Maltalt võlakriteeriumi
täitmiseks nõutav struktuurse eelarvepositsiooni parandamine 2012. aastal
võinud olla väiksem, kuid siiski oleks tulnud struktuurset eelarvepositsiooni
oluliselt rohkem parandada, kui Malta seda 2012. aastal tegelikult tegi.
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
Artikkel 1
Üldhinnangust järeldub, et Maltal on
ülemäärane eelarvepuudujääk.
Artikkel 2
Käesolev otsus on adresseeritud Malta
Vabariigile.
Brüssel,
                                                                       Nõukogu
nimel
                                                                       eesistuja
[1]               EÜT L 209, 2.8.1997, lk 6.
[2]               ELT L 145, 10.6.2009, lk 1–9.
[3]               Kõik Malta ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlust käsitlevad dokumendid
on kättesaadavad järgmisel veebisaidil:
http://ec.europa.eu/economy_finance/sgp/deficit/countries/malta_en.htm.
[4]               Nõukogu
määruse (EÜ) nr 1467/97 artikli 2 lõige 4.