title: Komisijas Lēmums (ES) 2016/290 (2015. gada 16. decembris) par valsts atbalsta pasākumiem SA.35484 (2013/C) (ex SA.35484 (2012/NN)), ko apvienība Verband der deutschen Milchwirtschaft e. V. sniegusi saistībā ar Vācijas Likumu par pienu un taukiem (izziņots ar dokumenta numuru C(2015) 9052)

text:
               4.3.2016

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               L 59/194

         KOMISIJAS LĒMUMS (ES) 2016/290
   (2015. gada 16. decembris)
   par valsts atbalsta pasākumiem SA.35484 (2013/C) (ex SA.35484 (2012/NN)), ko apvienība Verband der deutschen Milchwirtschaft e. V. sniegusi saistībā ar Vācijas Likumu par pienu un taukiem

         (izziņots ar dokumenta numuru C(2015) 9052)

   (Autentisks ir tikai teksts vācu valodā)
   EIROPAS KOMISIJA,
   ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,
   uzaicinājusi ieinteresētās personas iesniegt piezīmes saskaņā ar minēto noteikumu (1),
   tā kā:
   1.   PROCEDŪRA

               (1)

               Eiropas Komisija (turpmāk “Komisija”) 2011. gada 28. novembra un 2012. gada 27. februāra vēstulē lūdza Vāciju sniegt papildu informāciju saistībā ar 2010. gada ziņojumu par valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē, ko Vācija bija iesniegusi atbilstīgi Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 (2) 21. panta 1. punktam. Uz Komisijas jautājumiem Vācija atbildēja 2012. gada 16. janvāra un 27. aprīļa vēstulē. Ņemot vērā Vācijas atbildes, izrādījās, ka Vācija bija piešķīrusi finansiālu atbalstu piena nozarei, pamatojoties uz 1952. gada Likumu par piena, piena produktu un tauku apriti (Gesetz über den Verkehr mit Milch, Milcherzeugnissen und Fetten) (turpmāk “Likums par pienu un taukiem” vai “MFG”).

               (2)

               Komisija 2012. gada 2. oktobra vēstulē informēja Vāciju, ka attiecīgie pasākumi ir reģistrēti kā nepaziņots atbalsts ar numuru SA.35484 (2012/NN). Papildu informāciju Vācija sniedza 2012. gada 16. novembra, 2013. gada 7., 8., 11., 13., 14., 15. un 19. februāra, 21. marta, 8. aprīļa, 28. maija, 10. un 25. jūnija un 2. jūlija vēstulē.

               (3)

               Komisija 2013. gada 17. jūlija vēstulē (C(2013) 4457 final) paziņoja Vācijai savu lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā uz konkrētiem apakšpasākumiem, kas veikti saskaņā ar MFG (turpmāk “lēmums sākt procedūru”). Tajā pašā vēstulē Komisija atzina, ka pārējie apakšpasākumi, kas veikti laikā no 2001. gada 28. novembra līdz 2006. gada 31. decembrim vai laikā no 2007. gada janvāra, vai abos laikposmos, ir saderīgi ar iekšējo tirgu vai nav valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, vai ka tiem nav piemērojami valsts atbalsta noteikumi (turpmāk “labvēlīgais lēmums”).

               (4)

               Attiecībā uz visiem pārējiem apakšpasākumiem, tostarp šajā lēmumā aplūkotajiem pasākumiem, ko apvienība Verband der deutschen Milchwirtschaft e. V. (turpmāk “VDM”) saistībā ar MFG veica laikā no 2001. gada 28. novembra, Komisija lēmumā sākt procedūru vadījās no pieņēmuma par valsts atbalsta esību un izteica šaubas par tā saderību ar iekšējo tirgu.

               (5)

               Vācija 2013. gada 20. septembra vēstulē iesniedza piezīmes par lēmumu sākt procedūru.

               (6)

               Lēmums sākt procedūru tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
                   (3). Komisija aicināja citas ieinteresētās personas iesniegt piezīmes viena mēneša laikā.

               (7)

               No ieinteresētajām personām Komisija saņēma pavisam 19 piezīmes. Viena ieinteresētā persona, norādot pamatotus iemeslus, lūdza Komisiju neatklāt tās identitāti. Pavisam sešas piezīmes, kas tika saņemtas no 2014. gada 6. līdz 10. februārim, attiecās uz pasākumiem, kas saistīti ar VDM.

               (8)

               Saņemtās piezīmes tika nosūtītas Vācijai 2014. gada 27. februāra, 3. marta un 3. oktobra vēstulē, neatklājot iepriekš minētās ieinteresētās personas identitāti.

               (9)

               Ieinteresēto personu piezīmes, kas bija iesniegtas 2014. gada februārī, Vācija sākotnēji nekomentēja. Par 2014. gada 8. jūlijā iesniegtajām papildu piezīmēm Vācija izteica apsvērumus 2014. gada 3. decembra vēstulē.

               (10)

               Komisija 2014. gada 6. jūnijā lūdza Vāciju sniegt papildu informāciju, ko Vācija sniedza 2014. gada 16. jūlija vēstulē.

         2.   APRAKSTS

               (11)

               Turpmāk ir raksturoti pasākumi, kurus VDM veikusi saistībā ar Likumu par pienu un taukiem un kuri lēmumā sākt procedūru tiek dēvēti par apakšpasākumiem BW 6, BY 9, HE 5, NI 10, NW 9, RP 8, SL 6 un TH 6, un kuru saderību ar iekšējo tirgu Komisija ir apšaubījusi.

      Iemesli, kāpēc Komisija ir uzsākusi LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru

               (12)

                  MFG ir federālais likums, kurš stājies spēkā 1952. gadā un kopš tā laika ir vairākkārt grozīts, jaunākie grozījumi izdarīti 2006. gada 31. oktobrī. Tajā paredzēts attiecīgo pasākumu juridiskais pamats, un tam ir neierobežots darbības laiks.

               (13)

                  MFG 22. panta 1. punktā Vācijas federālās zemes ir pilnvarotas iekasēt piena nodevu no pienotavām, pamatojoties uz tām piegādāto piena daudzumu. Saskaņā ar Vācijas sniegto informāciju šo pilnvarojumu ir izmantojušas deviņas (no sešpadsmit) federālajām zemēm, proti, Bādene-Virtemberga, Bavārija, Brandenburga, Hesene, Lejassaksija, Reinzeme-Pfalca, Tīringene, Zāra un Ziemeļreina-Vestfālene. Federālo zemju iekasētās nodevas apmērs ir līdz EUR 0,0015 par kilogramu piena.

               (14)

               Vācija ir norādījusi, ka attiecīgajās federālajās zemēs iekasētā piena nodeva nav piemērojama importētiem produktiem. Turpretim par eksportētiem produktiem piena nodevu var iekasēt.

               (15)

               Likuma par pienu un taukiem 22. panta 2. punktā ir paredzēts, ka ieņēmumus no piena nodevas izmanto tikai:

                           1)

                           kvalitātes veicināšanai un saglabāšanai, pamatojoties uz konkrētiem īstenošanas noteikumiem;

                           2)

                           higiēnas uzlabošanai piena un piena produktu ieguves, piegādes, apstrādes, pārstrādes un tirdzniecības laikā;

                           3)

                           izslaukuma pārbaudēm;

                           4)

                           uzņēmumu konsultēšanai piensaimniecības jautājumos un jauno speciālistu tālākizglītībai piensaimniecībā;

                           5)

                           reklāmai, lai palielinātu piena un piena produktu patēriņu;

                           6)

                           Likumā par pienu un taukiem noteikto uzdevumu veikšanai.

               (16)

               Likuma par pienu un taukiem 22. panta 2.a punktā ir paredzēts, ka, atkāpjoties no 2. punkta, saskaņā ar 1. punktu iegūtos līdzekļus var izmantot arī, lai:

                           1)

                           mazinātu strukturāli nosacītas lielākas uzskaites izmaksas, kas saistītas ar piena un krējuma piegādi no ražotāja līdz pienotavai;

                           2)

                           mazinātu lielākas transporta izmaksas par piena piegādi no vienas pienotavas uz otru, ja šāda piegāde ir nepieciešama attiecīgās pienotavas noieta tirgus nodrošināšanai un apgādei ar dzeramo pienu, un

                           3)

                           veicinātu kvalitāti piena produktu centralizētā tirdzniecībā.

               (17)

               Minētā likuma 22. panta 4. punktā ir paredzēts, ka maksas un nodevas, ko pienotavas vai to apvienības maksā piensaimniecības iestādēm saistībā ar 2. punktā minētajiem mērķiem, pilnībā vai daļēji tiek atlīdzinātas ar ieņēmumiem no piena nodevas.

               (18)

               Vācija paskaidroja, ka VDM finansēšana saskaņā ar MFG 22. panta 2. punkta 6) apakšpunktu ir tā dēvētais valsts pakalpojums (tātad, nevis valsts iejaukšanās, kas ierobežo attiecīgo personu tiesības, bet gan pozitīva pakalpojumu sniegšana). Materiālais juridiskais pamats nav nepieciešams, jo Vācijas Pamatlikuma (Grundgesetz) 20. panta 3. punktā nostiprinātais likuma atrunas princips neattiecas uz šo jomu. Šajā gadījumā pietiek ar pilnvarojumu attiecīgās federālās zemes budžeta plānā un atbilstīgu līdzekļu piešķiršanu ar administratīvu aktu.

               (19)

               Saistībā ar līdzekļu piešķiršanu dažās federālajās zemēs galvenā nozīme bija tajās piemērojamiem federālās zemes budžeta noteikumiem.

               (20)

               Juridisko pamatu piena nodevas iekasēšanai attiecīgajās federālajās zemēs veido turpmāk minētie rīkojumi.

               (21)

               Bādenē-Virtembergā: Pārtikas un lauku teritoriju ministrijas 2004. gada 18. maija Rīkojums par piensaimniecības nodevu iekasēšanu (Verordnung des Ministeriums für Ernährung und Ländlichen Raum über die Erhebung von milchwirtschaftlichen Umlagen) (GBl. 350. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 2006. gada 24. janvāra rīkojumu (GBl. 40. lpp.).

               (22)

               Bavārijā: 2007. gada 17. oktobra Rīkojums par piena nodevu (Verordnung über eine Umlage für Milch, BayMilchUmlV).

               (23)

               Hesenē: 1981. gada 1. decembra Rīkojums par nodevas iekasēšanu piensaimniecības atbalstam (Verordnung über die Erhebung einer Umlage zur Förderung der Milchwirtschaft).

               (24)

               Lejassaksijā: 2004. gada 26. novembra Rīkojums par nodevas iekasēšanu piensaimniecības jomā (Verordnung über die Erhebung einer Umlage auf dem Gebiet der Milchwirtschaft) (Nds. GVBl. Nr. 36/2004, 519. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2005. gada 22. decembra rīkojumu, ar ko groza Rīkojumu par nodevas iekasēšanu piensaimniecības jomā (Nds. GVBl. Nr. 31/2005, 475. lpp.).

               (25)

               Ziemeļreinā-Vestfālenē: 1965. gada 30. novembra Rīkojums par nodevām piensaimniecības atbalstam (Verordnung über Umlagen zur Förderung der Milchwirtschaft).

               (26)

               Reinzemē-Pfalcā: 2002. gada 15. oktobra Federālās zemes rīkojums par nodevas iekasēšanu piensaimniecības jomā (LVO über die Erhebung einer Umlage auf dem Gebiete der Milchwirtschaft), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2009. gada 4. jūlija Pirmo federālās zemes rīkojumu, ar ko groza Federālās zemes rīkojumu par nodevas iekasēšanu piensaimniecības jomā (1. LVO zur Änderung der LVO über die Erhebung einer Umlage auf dem Gebiete der Milchwirtschaft).

               (27)

               Zārā: 1982. gada 9. decembra Rīkojums par nodevas iekasēšanu piensaimniecības jomā (Verordnung über die Erhebung einer Umlage auf dem Gebiet der Milchwirtschaft).

               (28)

               Tīringenē: Tīringenes 1999. gada 29. decembra Rīkojums par nodevas iekasēšanu piensaimniecības atbalstam (Thüringer Verordnung über die Erhebung einer Umlage zur Förderung der Milchwirtschaft).

               (29)

               Bādene-Virtemberga, Bavārija, Hesene, Lejassaksija, Reinzeme-Pfalca, Tīringene, Zāra un Ziemeļreina-Vestfālene piešķir finansiālu atbalstu attiecīgajiem pasākumiem, ko veikusi VDM. No 2001. līdz 2011. gadam kopumā izlietotie budžeta līdzekļi (visām federālajām zemēm kopā) bija aptuveni EUR 4 miljoni.

               (30)

               Tālāk Vācija paskaidroja, ka federālajās zemēs, kas neiekasē piena nodevu, maksājumus VDM brīvprātīgi veica Milcherzeugervereinigung in Schleswig-Holstein e. V., Arbeitsgemeinschaft Milch e. V. Meklenburgā-Priekšpomerānijā, Landeskontrollverband Berlin-Brandenburg e. V., Interessengemeinschaft der Erzeugerzusammenschlüsse in Sachsen e. V. un Saksijas-Anhaltes piena nozares uzņēmumi ar Landesvereinigung der Milchwirtschaft in Niedersachsen starpniecību. Maksājumi tika aprēķināti atbilstoši attiecīgajā federālajā zemē saražotā piena apjomam, ņemot vērā šo organizāciju finansiālās iespējas.

               (31)

               Bādene-Virtemberga papildus norādīja, ka piena nodevas iekasēšana Bādenē-Virtembergā tika pārtraukta 2012. gada 31. decembrī. Bādenes-Virtembergas piena nozares uzņēmumi 2013. un 2014. gadā palīdzēja finansēt VDM ar Milchwirtschaftlicher Verein Baden-Württemberg e. V. starpniecību (ar biedru naudām).

               (32)

               Vācija norādīja, ka VDM uzdevumi jo īpaši ir šādi:

                           —

                           apzināt un veicināt piena nozares uzņēmumu intereses,

                           —

                           vispusīgi konsultēt par visiem piensaimniecības jautājumiem gan valsts, gan starptautiskā līmenī,

                           —

                           pārstāvēt piena nozares uzņēmumu intereses likumdošanas procesā ministrijās, parlamentārajās komisijās, komitejās, kā arī valsts un starptautisku tehnisku apvienību un organizāciju darba grupās,

                           —

                           organizēt pasākumus par pašreizējo attīstību un tendencēm.

               (33)

               Vācija norādīja, ka VDM ir Starptautiskās Piensaimnieku federācijas (IDF) biedre un šajā organizācijā pārstāv Vācijas Nacionālo komiteju. Konkrētāk, VDM koordinē visu Vācijas darbību IDF. VDM norīko ekspertus IDF komisijās biedru apvienību un federālās valdības uzdevumā un sniedz atbildes uz starptautiskiem pieprasījumiem Vācijas Nacionālajai komitejai. Tur tā pārstāv visas piena nozares intereses, apspriežoties ar saviem biedriem un cieši sadarbojoties ar federālo valdību un federālo zemju pārstāvjiem.

               (34)

               Turklāt, pārstāvot visu piena nozari, VDM piedalās standartu izstrādē un saskaņošanā valsts un starptautiskā līmenī, sadarbojoties ar kompetentajām standartu organizācijām, piemēram, ISO, IDF, CEN un DIN. Papildus VDM konsultē federālo valdību un IDF saistībā ar Codex Alimentarius (Pārtikas kodeksu). Ar atzinumiem, vadlīnijām un direktīvām VDM būtiski veicina to, lai piena nozares uzņēmumi un iestādes atrastu kopīgu valodu, kad runa ir par videi un pārtikas nekaitībai nozīmīgu rādītāju novērtējumu. Visbeidzot VDM izstrādā nozares mācību dokumentus un piedalās visu tehnisko standartu izstrādē. Piena nozarē tehniskie standarti ir neaizvietojami. Tā tiek panākta nekaitīgu un augstas kvalitātes pārtikas produktu ražošana.

               (35)

               Turklāt VDM veido biedru apvienību, valsts pārstāvju, federālo zemju un zinātnieku tīklu. Visi dalībnieki apspriežas par attīstības virzieniem valsts un starptautiskajos pārtikas aprites tiesību aktos, piena zinātnes un analīžu jomā, uztura jomā, kā arī vides, klimata un dzīvnieku aizsardzības jautājumos. No šāda viedokļa VDM veicina visu nozares dalībnieku sadarbību. Apvienības mērķis ir arī atbalstīt piena zinātni un veicināt tehnisko attīstību piensaimniecības jomā.

               (36)

                  VDM biedri ir tikai apvienības un zinātniskas iestādes, nevis piena ražošanas, pārstrādes vai tirdzniecības uzņēmumi. Saskaņā ar VDM interneta vietnē minētajiem datiem VDM biedri ir, piemēram, Milchindustrie-Verband e. V., Deutscher Bauernverband e. V., Bundesverband der Privaten Milchwirtschaft e. V., ZV Deutscher Milchwirtschaftler e. V., Bundesverband Molkereiprodukte un Arbeitsgemeinschaft Deutscher Rinderzüchter e. V.
                   (4).

               (37)

               Vācija uzskata, ka finansiālā palīdzība VDM nav atbalsts, jo VDM nav uzņēmums, proti, ekonomikas dalībnieks. VDM neveic saimniecisku darbību. VDM vairākos līmeņos apvieno ieinteresētās personas, kas piedalās Vācijas piena nozares pievienotās vērtības radīšanas ķēdē, bet pati neveic saimniecisko darbību. Saskaņā ar Vācijas uzņēmumu ienākuma nodokļa tiesību aktiem VDM ir atzīta par profesionālu apvienību, tādēļ tai ir tiesības uz konkrētiem nodokļu atvieglojumiem, ko nevar izmantot sabiedrības, kas veic saimniecisko darbību.

               (38)

               Vācija apgalvo, ka saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1234/2007 (5) 183. pantu, neskarot EK līguma 87., 88. un 89. panta [tagad LESD 107., 108. un 109. pants] piemērošanu atbilstoši minētās regulas 180. pantam, dalībvalsts var uzlikt piena ražotājiem veicināšanas nodevu par tirgū realizētajiem piena vai piena ekvivalenta daudzumiem, lai finansētu pasākumus patēriņa veicināšanai Kopienā, paplašinātu piena un piena produktu tirgu un uzlabotu kvalitāti.

               (39)

               Vācija 2013. gada 20. septembra piezīmēs apgalvoja, ka lēmumu pieņemšanas praksē apvienības (kā VDM) un asociācijas tiek atzītas par uzņēmumiem LESD 107. panta 1. punkta nozīmē tikai izņēmuma gadījumos un tikai tad, ja tās arī pašas veic saimniecisko darbību (piemēram, zemesgabalu iznomāšanu, translēšanas tiesību kolektīvu pārdošanu) (6).

               (40)

               Tās darbība ietver arī piena nozares uzņēmumu reprezentēšanu valsts un starptautiskā līmenī (piemēram, Codex Alimentarius un DIN komitejā). Attiecīgajās komisijās VDM iesniedz neatkarīgu ārēju zinātnieku un ekspertu atzinumus apkopotā un sagatavotā formā. Tā darbojas kā eksperts un konsultants federālajās un federālo zemju ministrijās.

               (41)

               Šīs darbības nerada priekšrocības atsevišķiem uzņēmumiem. Tās drīzāk atbilst raksturīgiem (sabiedrisko interešu) apvienības uzdevumiem. VDM darbība tiek pārprasta, uzskatot to par komerciālu lobistu, kura pakalpojumus var nopirkt tirgū. VDM sniegtos pakalpojumus tās biedri arī nevar saņemt no cita pakalpojumu sniedzēja. Tātad konkurences nepastāv. Līdz ar to VDM neveic saimniecisko darbību tirgū.

               (42)

               Tālāk Vācija norāda, ka VDM sniegtie pakalpojumi nerada priekšrocības arī pienotavām. Jo īpaši VDM nepiedāvā speciālus konsultāciju pakalpojumus tieši piena nozares uzņēmumiem. VDM darbībai drīzāk ir vispārīgs raksturs. VDM informē visus interesentus un tātad galu galā arī sabiedrību par attīstības virzieniem valsts un starptautiskajos pārtikas aprites tiesību aktos, piena zinātnes un analīžu jomā, uztura jomā, kā arī vides, klimata un dzīvnieku aizsardzības jautājumos. Turklāt tā izplata informāciju galvenokārt vispārpieejamās publikācijās (internetā) un organizējot konferences. Tādējādi tā veic informācijas izplatītāja uzdevumu, kas ir raksturīgs apvienības darbībai un būtisks, lai informācija būtu vispārīgi pieejama.

               (43)

               Šis atvērtais, vispārīgais konsultāciju veids nav komercpakalpojums, ko saņem piena nozares uzņēmumi. To nevar salīdzināt ar speciālām konsultācijām, ko sniedz, piemēram, vadības konsultāciju uzņēmumi. Iespējamās piena nozares uzņēmumu priekšrocības, kas tiem rodas, iepazīstoties ar šo informāciju, nav būtiskas valsts atbalsta noteikumu nozīmē. Nav zināmi arī Komisijas lēmumi vai ES tiesu nolēmumi, kuros tiktu pausta šāda plaša valsts atbalsta izpratne.

               (44)

               Nav sniegts arī netiešs atbalsts. Šādam atbalstam būtu nepieciešams, lai dotācija trešai personai tiktu izmaksāta ar mērķi sniegt priekšrocības netiešajam atbalsta saņēmējam, vai lai šīs priekšrocības, ko pasākums rada uzņēmumam vai ražošanas nozarei, neizkropļotu konkurenci. Šajā lietā tas tā nav. Iespējamās netiešās priekšrocības no pasākumiem, piemēram, vispārīga informācija par attīstības virzieniem valsts un starptautiskajos pārtikas aprites tiesību aktos, piena zinātnes un analīžu jomā, uztura jomā, kā arī vides, klimata un dzīvnieku aizsardzības jautājumos, nav raksturīgas un tādēļ nevar pamatot atbalstu. Turklāt kā vispārīgi pasākumi tās neizkropļo konkurenci.

               (45)

               Šajā lietā nav norāžu, kas pamatotu pieņēmumu, ka bija paredzētas vai radās konkrētu uzņēmumu priekšrocības, kas rada konkurences izkropļojumus. Drīzāk iemaksas VDM bija paredzētas, lai tā varētu veikt iepriekš minētos nekomerciālos uzdevumus.

      Iemesli, kāpēc Komisija ir uzsākusi LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru

               (46)

               Lēmumā sākt procedūru Komisija secināja, ka VDM ir pakalpojumu sniedzējs, jo tā pārstāv Vācijas piena nozari dažādos līmeņos un sniedz arī speciālas konsultācijas tieši saistībā ar piena ražošanu. Šo pakalpojumu galīgie saņēmēji ir visa Vācijas piena nozare, jo īpaši pienotavas, kuras ir uzņēmumi. Turklāt ir konstatēts, ka ir izpildīti visi atbalsta esības nosacījumi.

         VDM piezīmes

               (47)

                  VDM2014. gada 6. februāra vēstulē par tai piešķirtajām dotācijām iesniedza turpmāk minētos apsvērumus.

               (48)

               Līdzekļus, ko VDM saņēma no piena nodevas, nevar uzskatīt par tai sniegtu atbalstu. VDM nav uzņēmums LESD 107. panta nozīmē, un VDM darbības, kas tika finansētas no piena nodevas ieņēmumiem, katrā ziņā nav uzņēmējdarbība, proti, saimnieciska darbība, ko veido preču vai pakalpojumu piedāvāšana tirgū. Tas nozīmē, ka katrā ziņā attiecībā uz šīm no piena nodevas finansētajām darbībām VDM nav uzskatāma par uzņēmumu, jo uzņēmuma statuss vienmēr jānosaka funkcionāli saistībā ar konkrētu darbību.

               (49)

                  VDM nepiedāvā pakalpojumus tirgū. VDM darbība drīzāk ir apvienībai raksturīga darbība. Kā centrālā apvienība VDM saliedē un pārstāv piena nozari Vācijā. Nebūtu pareizi šo darbību, kas balstīta uz VDM biedru struktūru, uzskatīt par pakalpojumu tās biedriem. Ņemot vērā šo struktūru, VDM veiktais uzdevums drīzāk ir formulēt piena nozares uzņēmumu demokrātiski leģitīmu viedokli, piemēram, likumdošanas un standartu jomā. Šajā viedokļa formulēšanas procesā tiek iesaistīti arī valsts, federālo zemju un zinātnes pārstāvji, kuriem apvienībā (VDM) ir gan konsultantu, gan balsstiesīgu personu loma. Šī apvienībai raksturīgā darbība, kas ietver biedru viedokļa formulēšanu un pārstāvību, nav pakalpojuma piedāvāšana tirgū.

               (50)

               Pat precīzāk analizējot turpmāk sīkāk aplūkotās atsevišķās jomas, kurās VDM veic savu apvienības darbību, izrādās, ka šīs no piena nodevas ieņēmumiem finansētās darbības jomas nav saimnieciska darbība tirgū.

               (51)

                  VDM darbības būtiska daļa ir “vispusīga konsultēšana par visiem piensaimniecības jautājumiem gan valsts, gan starptautiskā līmenī”. Šai jomai tiek atvēlēti aptuveni 15 % līdzekļu, ko VDM saņem no piena nodevas. Tomēr šī darbība ir nevis, piemēram, piena nozares uzņēmumu konsultēšana, bet gan valsts un starptautisko likumdevēju konsultēšana, proti, piena nozares uzņēmumu viedokļa formulēšana un informācijas sniegšana pirms likumdošanas vai citādām normu pieņemšanas darbībām. Šajā procesā VDM piedalās kā eksperts un Vācijas piena nozares pārstāvis. Tomēr arī šajā gadījumā VDM nedarbojas kā pakalpojumu sniedzējs tirgū. VDM darbība drīzāk ietver demokrātisku tās biedru viedokļa formulēšanu likumdošanas procesā. Šā iemesla dēļ visas piena nozares interešu pārstāvību likumdošanas procesā ministrijās, parlamentārajās komisijās, komitejās, kā arī valsts un starptautisku tehnisku apvienību un organizāciju darba grupās nevar uzskatīt par saimniecisku darbību.

               (52)

               Tomēr arī tad, ja šī konsultāciju darbība valsts iestādēs valsts un starptautiskā līmenī tiktu atzīta par pakalpojumu, šīs valsts iestādes kā šāda konsultāciju pakalpojuma saņēmējas nebūtu uzņēmumi un līdz ar to atbalsta saņēmēji LESD 107. panta nozīmē. Ņemot vērā iepriekš raksturoto apvienības darbību, VDM nevar uzskatīt par uzņēmumu un tātad arī par atbilstīgu atbalsta saņēmēju. Turpretim speciāli konsultāciju pakalpojumi, kas tiek sniegti tieši piena nozares uzņēmumiem, netiek finansēti no piena nodevas ieņēmumiem, kurus federālās zemes nodod VDM rīcībā.

               (53)

               Turklāt, pārstāvot visu piena nozari, VDM piedalās standartu izstrādē un saskaņošanā valsts un starptautiskā līmenī, sadarbojoties ar kompetentajām standartu organizācijām, piemēram, ISO, IDF, CEN un DIN. Papildus VDM konsultē federālo valdību saistībā ar Codex Alimentarius. Kā federālās valdības konsultante VDM cita starpā piedalās šādās CODEX komiteju sēdēs:

                           —

                              CCMMP – Milk and Milk Products (jo īpaši laikā no 2001. līdz 2011. gadam CCMMP tika izstrādāti visi piena produktu standarti),

                           —

                              CCFH – Food Hygiene,

                           —

                              CCCF – Contaminants in Foods,

                           —

                              CCFA – Food Additives,

                           —

                              CCFICS – Food Import Certificates,

                           —

                              CCFL – Food Labelling,

                           —

                              CCGP – General Principles,

                           —

                              CCMAS – Methods of Analysis and Sampling,

                           —

                              CCNFSDU – Nutrition and Foods for Special Dietary Uses un

                           —

                              CCRVDF – Residues Veterinary Drugs in Food.

               (54)

               Šai standartu izstrādei un saskaņošanai valsts un starptautiskā līmenī tiek atvēlēti aptuveni 45 % līdzekļu, ko VDM saņem no piena nodevas. Arī šī standartu izstrādes un saskaņošanas joma nav uzskatāma par saimniecisku darbību. Šajā gadījumā VDM nevis sniedz pakalpojumus tirgū, bet gan kā centrālā apvienība pārstāv visu piena nozari, veicot uzdevumu vispārējās interesēs. Tas ir vispāratzīts fakts, ka standartu izstrāde un saskaņošana atbilstoši ISO, IDF, CEN un DIN, kā arī Codex Alimentarius ir darbība vispārējās interesēs, nevis, piemēram, selektīvs atbalsta pasākums.

               (55)

               Kā norādīts DIN e. V. statūtos, “DIN […] uzdevums (mērķis), ievērojot vispārējās intereses un sabiedrības labā, ir pienācīgā un pārredzamā procesā ierosināt, organizēt, vadīt un komentēt standartu izstrādi un saskaņošanu. Darba rezultāti ir paredzēti inovācijām, drošībai un informēšanai ekonomikā, zinātnē, pārvaldē un sabiedrībā, kā arī kvalitātes nodrošināšanai un racionalizācijai, kā arī darba, vides un patērētāju aizsardzībai.”

               (56)

               Tas pats attiecas uz Codex Alimentarius komisiju, kuras uzdevums attiecīgajā interneta vietnē ir raksturots šādi:
               “The Codex Alimentarius Commission, established by FAO and WHO in 1963 develops harmonised international food standards, guidelines and codes of practice to protect the health of the consumers and ensure fair practices in the food trade.”

               (57)

               Turklāt Codex Alimentarius ir būtisks pamats gan pārtikas aprites tiesību aktiem, proti, pārtikas aprites tiesību un administratīvajām normām, kopumā, gan pārtikas nekaitīgumam jo īpaši – kā Savienības, tā valstu līmenī. Kā pārtikas aprites tiesību aktu svarīgākais starptautiskais standarts likumdošanas iestādēm tas ir jāņem vērā, izstrādājot vai grozot pārtikas aprites tiesību aktus, tieši pārtikas nekaitīguma un patērētāju aizsardzības aspektā (7).

               (58)

               No šāda viedokļa VDM neveic saimniecisku darbību arī pakalpojumu piedāvāšanas tirgū nozīmē. Tas tā ir jau tāpēc, ka nepastāv tādu standartu izstrādes un saskaņošanas darbību tirgus, kas tiek veiktas vispārējās interesēs un jo īpaši arī patērētāju interesēs (8).

               (59)

               Cita VDM darbības daļa ietver vispārīgas informācijas sniegšanu par pienu un piena lopkopību, saprotamā formā iepazīstinot ar šīs nozares zinātnes atziņām un jaunajām metodēm. Šajā saistībā VDM sagatavo attiecīgus atzinumus, vadlīnijas un direktīvas, lai viegli saprotamā veidā informētu visus interesentus, tostarp patērētājus, par tādiem jautājumiem kā, piemēram, labākie pieejamie vides aizsardzības paņēmieni, laba lauksaimniecības prakse, ūdens patēriņš, CO2 emisijas un dzīvnieku aizsardzība piena lopkopībā vai ēdināšanas sistēmas piena ražošanā. Šai jomai tiek atvēlēti aptuveni 35 % līdzekļu, ko VDM saņem no piena nodevas.

               (60)

               Arī šī darbība nav saimnieciska darbība, jo runa nav par īpašu pakalpojumu sniegšanu, konkurējot ar citiem pakalpojumu sniedzējiem. Tā kā netiek veiktas nekādas īpašas darbības piena nozares uzņēmumu labā, bet, gluži otrādi, ikviena ieinteresēta trešā persona, proti, sabiedrība, tiek informēta par piena un piena lopkopības jautājumiem, runa ir par piedāvājumu, ko VDM sniedz bez atlīdzības un ko arī trešā persona nevarētu sniegt par atlīdzību. Tikai par konkrētām publikācijām tiek prasīta minimāla autortiesību maksa.

               (61)

               Turklāt VDM atbalsta valsts augstskolu zinātniekus, jo īpaši jaunos zinātniekus, pēc pieprasījuma atlīdzinot viņiem daļu no ceļa izdevumiem uz pasākumiem, kas saistīti ar piena zinātni. Tā kā šajā gadījumā runa ir par atbalstu privātpersonām nekomerciālā jomā, arī šajā ziņā netiek izpildīti valsts atbalsta nosacījumi.

               (62)

               Turklāt divi VDM darbinieki lasa lekcijas Hannoveres Profesionālajā augstskolā (Fachhochschule Hannover), un arī šī darbība nav uzskatāma par saimniecisku darbību. Kopumā šai jomai (atbalsts jaunajiem zinātniekiem un VDM darbinieku lekcijas) tiek atvēlēti vidēji 5 % līdzekļu, ko VDM saņem no piena nodevas.

               (63)

               Tiktāl, ciktāl no piena nodevas ieņēmumiem ir finansētas izmaksas par VDM darbību IDF un tās kā Vācijas Nacionālās komitejas uzdevumu šajā federācijā, piemēram, sagatavojot atzinumus par starptautiskiem pieprasījumiem, šī darbība ir daļa no VDM konsultāciju darbības attiecībā pret valsts iestādēm vai daļa no standartu izstrādes vai vispārīgas informācijas sniegšanas. Turklāt VDM pārstāvju vienkārša piedalīšanās IDF sēdēs ir parasta apvienības darbība un tātad nav saimnieciska darbība. IDF galvenais darbs ir līdzdalība starptautisku standartu izstrādē (Codex Alimentarius, ISO, CEN) un vispārīgas informācijas sniegšana.

               (64)

               Atbalsts nav sniegts arī piena nozares uzņēmumiem. Ja valsts iestādes apspriežas ar VDM pirms likumdošanas vai normu pieņemšanas procesiem vai to laikā un VDM finansējumam, lai nodrošinātu tās neatkarību, nosaka obligātu nodevu, tas nerada valsts priekšrocības uzņēmumiem, kuriem ar obligāto nodevu ir jāfinansē informācijas sniegšana valsts iestādēm.

               (65)

               Tas pats attiecas uz standartu izstrādi vispārējās interesēs un atbalstu augstskolu zinātniekiem, jo īpaši jaunajiem zinātniekiem. Visbeidzot arī informācijas sniegšana nerada īpašas priekšrocības piena nozares uzņēmumiem. Tās mērķis ir vispārīgi izskaidrot piensaimniecības jautājumus, no vienas puses, un informēt par piemērojamām juridiskajām prasībām, normām, standartiem un jaunākajām tehnoloģijām, no otras puses, lai sabiedrības interesēs garantētu augstu kvalitātes un vides standartu ievērošanu. Turklāt, ja piena nozares uzņēmumi tiešām būtu guvuši priekšrocības no VDM pasākumiem, tās būtu nenosakāma apjoma netiešas priekšrocības, kas nebūtu pietiekamas, lai šie ar citu mērķi veiktie pasākumi kļūtu par valsts atbalstu. Turklāt, pieņemot, ka piena nozarei ir sniegts atbalsts, to nebūtu iespējams atgūt atbilstoši valsta atbalsta noteikumiem, jo pat teorētiski nevar noteikt, kuri uzņēmumi un kādā mērā gūst labumu no pasākumiem, jo īpaši tāpēc, ka pozitīvā ietekme skar ne tikai Vācijas piena nozares uzņēmumus, bet labumu gūst arī ārvalstu uzņēmumi katrā ziņā tad, ja tie darbojas Vācijā vai to darbībai, piemēram, starptautisko standartu izstrādē un saistībā ar Codex Alimentarius, tāpat būtu starptautiska iedarbība.

               (66)

               Ja – pretēji iepriekš minētajiem apsvērumiem – to līdzekļu izlietojums, ko no piena nodevas ieņēmumiem VDM saņēmusi saskaņā ar pasākumiem BW 6, BY 9, HE 5, NI 10, NW 9, RP 8, SL 6 un TH 6, tiktu uzskatīts par valsts atbalstu, tas katrā ziņā būtu saderīgs ar attiecīgajiem sekundārajiem tiesību aktiem.

               (67)

               Turpretim, ja – pretēji šeit paustajam viedoklim – VDM konsultanta statusā tiktu saskatīts valsts atbalsts piena nozares uzņēmumiem, tad šajā gadījumā runa būtu par atļautu tehnisko atbalstu atbilstīgi 14. nodaļai Kopienas pamatnostādnēs par valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē 2000.–2006. gadam (9) (turpmāk “Kopienas pamatnostādnes 2000.–2006. gadam”) vai IV.K nodaļai Kopienas pamatnostādnēs attiecībā uz valsts atbalstu lauksaimniecības un mežsaimniecības nozarē 2007.–2013. gadā (10) (turpmāk “Pamatnostādnes 2007.–2013. gadam”).

               (68)

               Turklāt par laiku no 2001. līdz 2006. gadam VDM apgalvoja, ka pasākumi attiecās vienīgi uz pienu kā I pielikumā minētu produktu. Šajos pasākumos tika izplatītas zinātnes atziņas, jo īpaši jaunākās tehnoloģijas un paraugprakse, uz ko balstījās arī standarti, kuru izstrādē piedalījās vai sniedza konsultācijas VDM, vai kas bija jāiekļauj likumprojektos. Līdz ar to VDM pasākumi šajā jomā parasti bija saistīti ar jaunām metodēm Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14.1. punkta nozīmē. Tātad arī VDM darbība standartu izstrādes un saskaņošanas jomā kā zinātnes atziņu noteikšana un izplatīšana ir jāatzīst par tehnisko atbalstu.

               (69)

               Tomēr neatkarīgi no iepriekšminētā zinātnes atziņu un vispārīga faktu materiāla izplatīšana (atbilstīgi Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam IV.K iedaļai) arī Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam darbības laikā ir jāatzīst par atļautu, ietilpinot to, piemēram, konsultāciju pakalpojumu vai izglītības un apmācību jēdzienā (11).

               (70)

               Turklāt, interpretējot Pamatnostādnes 2007.–2013. gadam citādi, rastos pretruna ar tirgu daudz vairāk ietekmējošo reklāmas pasākumu vērtējumu. Tie būtu atļauti arī pirms 2007. gada, pamatojoties uz Kopienas pamatnostādnēm par valsts atbalstu EK līguma I pielikumā minēto produktu un dažu I pielikumā neminētu produktu reklāmai (2001/C-252/03) (turpmāk “Reklāmas pamatnostādnes”). Kā pārpalikuma produkts piens atbilst kritērijiem, kas pamato reklāmas nepieciešamību.

               (71)

               Tas nozīmē, ka dalībvalstis piena nozarē bez papildu ierobežojumiem drīkst piešķirt valsts atbalstu 100 % apmērā, lai subsidētu ģenērisku, proti, izcelsmes un uzņēmumu ziņā neitrālu, piena reklāmu. Dalībvalstis ir plaši izmantojušas šo iespēju (12). Tātad, ja laikā no 2001. līdz 2006. gadam piena un piena produktu ģenēriska reklāma bija atļauta bez ierobežojumiem, vispārīgam faktu materiālam un zinātnes atziņu par pienu un piena produktiem izplatīšanai, kas daudz mazāk ietekmē tirgu, nav iemesla piemērot valsts atbalsta noteikumu stingrākās prasības.

               (72)

               Ne materiālo atbalsta tiesību normu likumdevējs, ne Komisija, izstrādājot Kopienas pamatnostādnes, nevar būt gribējusi, lai valsts finansēta reklāmas kampaņa ar saukli “Dzeriet vairāk piena!” tiktu uzskatītu par atļautu reklāmas atbalstu un tajā pašā laikā kampaņa, kas lietišķi izskaidro patērētājiem piena uzturvērtību un nozīmi bērnu uzturā, – par neatļautu atbalstu.

               (73)

               Ir izpildīti arī pārējie nosacījumi, kas minēti Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14. nodaļā. Tā kā šie pasākumi ir vispārīgi, uzņēmumu ziņā neitrāli pasākumi, tie automātiski neattiecas tikai uz konkrētām kategorijām (14.2. punkts). Precīza pasākumu finansiāla piesaiste atsevišķiem uzņēmumiem, kā norādīts, nav iespējama, jo nav tiešas saiknes ar uzņēmumu. Ņemot vērā relatīvi mazos līdzekļus, kas bija atvēlēti šai jomai, un piena nozares uzņēmumu lielo skaitu, 14.3. punktā minētās robežvērtības nav sasniegtas pat aptuveni.

               (74)

               Par laiku no 2007. gada VDM norādīja, ka attiecīgie VDM pasākumi ir uzskatāmi par zinātnes atziņu izplatīšanu visiem saprotamā veidā un vispārīgu faktu materiālu atbilstoši Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam IV.K nodaļai saistībā ar Regulas (EK) Nr. 1857/2006 14. pantu. Šeit nevar piemērot ierobežojumu attiecībā uz MVU, jo vispārīgu, uzņēmumu ziņā neitrālu faktu materiālu jau šādas neitralitātes dēļ nevar ierobežot līdz maziem un vidējiem uzņēmumiem. Turklāt arī šajā gadījumā jāņem vērā, ka Pamatnostādnes 2007.–2013. gadam nedrīkst piemērot svastarpēji pretrunīgā veidā. Arī šeit nevar būt gribēts, lai piena un piena produktu ģenēriska reklāma būtu atļauta ar 100 % atbalsta likmi (sk. Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 157. punktu), bet vispārīgam faktu materiālam un zinātnes atziņu izplatīšanai, kas daudz mazāk ietekmē konkurenci, būtu piemērojamas stingrākas prasības. Pretējā gadījumā dalībvalstis tiktu mudinātas nodrošināt, lai vispārīgs faktu materiāls vai zinātnes atziņu izplatīšana tiktu saistīti ar aicinājumu veikt pirkumu, lai tie tādējādi kļūtu par nepārprotami atļautu reklāmas pasākumu.

               (75)

               Ņemot vērā minētos argumentus, VDM lūdza Komisiju pārskatīt savus līdzšinējos pieņēmumus par VDM uzņēmuma statusu un tās darbības pieļaujamību no valsts atbalsta noteikumu viedokļa. Turklāt saistībā ar sarežģīto procedūru VDM saglabāja tiesības turpmāk iesniegt papildu apsvērumus.

      Citu ieinteresēto personu piezīmes

               (76)

               Laikā no 2014. gada 6. līdz 10. februārim Komisija saņēma pavisam sešas vēstules no ieinteresētajām personām, kas izteica savus apsvērumus par VDM veiktajiem pasākumiem.

               (77)

                  Landesvereinigung der Bayerischen Milchwirtschaft e. V. (2014. gada 7. februāra vēstule) norādīja, ka tā atbalsta un augstu vērtē VDM starptautisko pieredzes apmaiņu ar mērķi nodrošināt patērētāju preventīvu aizsardzību, pateicoties jaunām zināšanām, kas iegūtas no citām valstīm. Tādā veidā netiekot radītas nekādas priekšrocības atsevišķiem uzņēmumiem.

               (78)

                  Landesvereinigung Thüringer Milch e. V.2014. gada 6. februāra piezīmēs atsaucās uz VDM apsvērumiem un tos atbalstīja.

               (79)

                  Milchprüfring Baden-Württemberg e. V.2014. gada 6. februāra piezīmēs norādīja, ka VDM ir viena no iestādēm, kas Bādenē-Virtembergā ir saņēmušas nodevas ieņēmumus. Visas piezīmēs minētās iestādes ir veikušas pasākumus piena nozares uzņēmumu labā saskaņā ar Likuma par pienu un taukiem 22. pantu. Nodevas ieņēmumu piešķiršana bija ierobežota līdz apmēram, kāds bija nepieciešams šo pasākumu veikšanai.

               (80)

                  Milchwirtschaftliche Arbeitsgemeinschaft Rheinland-Pfalz e. V.2014. gada 10. februāra piezīmēs minēja tos pašus argumentus, ko Vācija jau bija norādījusi 2013. gada 20. septembrī.

               (81)

                  Milchwirtschaftlicher Verein Baden-Württemberg e. V.2014. gada 6. februāra piezīmēs piekrita Milchprüfring Baden-Württemberg e. V. apsvērumiem (sk. 79. apsvērumu).

               (82)

                  Landesvereinigung der Milchwirtschaft Niedersachsen е. V. (LVN) 2014. gada 7. februāra vēstulē tieši nekomentēja dotācijas, kas tika piešķirtas VDM, tomēr principā noliedza to, ka visiem apakšpasākumiem būtu piešķirts atbalsts atbilstoši MFG.

               (83)

               Konkrēti LVN apgalvoja, ka no piena nodevas ieņēmumiem finansētie pasākumi neradīja valsts budžeta izdevumus, valstij nebija tiesību rīkoties ar piena nodevas ieņēmumiem, kā arī valsts nekontrolēja ne nodevas apmēru, ne pasākumu saturu. Līdz ar to attiecīgās dotācijas nav attiecināmas uz valsti. Turklāt valsts nekontrolēja dotāciju apmēru, kā arī organizatoriski nebija iesaistīta LVN.

               (84)

               Tāpat tika norādīts, ka nevis valsts iestādes pārbaudīja LVN, bet gan Hannoveres Lauksaimniecības kamera – publisko tiesību pašpārvaldes organizācija, kas līdz ar to nav tiešās valsts pārvaldes iestāde.

               (85)

                  LVN2014. gada 8. jūlijā iesniegtajās papildu piezīmēs cita starpā atsaucās arī uz Komisijas lēmumu lietā Val'Hor
                   (13). Tajā Komisija ir atzinusi, ka ne valsts tiesības atzīt starpnozaru organizāciju, ne valsts regulatīvais atbalsts, iekasējot nozares dalībnieku “iemaksas” (toreizējā lietā, izmantojot iespēju paplašināt nolīgumu darbības jomu), neļauj secināt, ka starpnozaru organizācijas veiktie pasākumi ir attiecināmi uz valsti. Tas, vai valsts līdzdalība parafiskālās finansēšanas sistēmās nozīmē, ka priekšrocības ir attiecināmas uz valsti kā “valsts atbalsts”, ir atkarīgs no konkrētā gadījuma apstākļiem un uz tiem balstīta vispārējā vērtējuma. Lai izvērtētu jautājumu par valsts atbalsta esību, būtiski ir šādi judikatūrā nostiprināti galvenie aspekti:

                           —

                           Kas lemj par līdzekļu iekasēšanu un izlietošanu?

                           —

                           Ja par to lemj privāto tiesību organizācija, kā izpaužas valsts ietekme?

                           —

                           No kādiem līdzekļiem tiek finansētas dotācijas?

                           —

                           Kāda veida pasākumi tiek finansēti?

                           —

                           No kā iekasē līdzekļus?

                           —

                           Kas ir pasākuma iniciators?

               (86)

               Iesaistot savu juridisko pārstāvi, LVN izpētīja situāciju citās federālajās zemēs un šajā saistībā arī secināja, ka nav izpildīti judikatūrā nostiprinātie valsts atbalsta esības kritēriji, līdz ar to nevar atzīt, ka kopumā MFG ir atbalsta raksturs.

               (87)

                  LVN norādīja, ka galvenos lēmumus par nodevas iekasēšanu no pienotavām pieņēma attiecīgās federālās zemes apvienības. Saskaņā ar MFG 22. panta 1. punkta pirmo teikumu nodevu varēja iekasēt tikai pēc apspriešanās ar attiecīgajām federālās zemes apvienībām. Saskaņā ar MFG 22. panta 1. punkta otro teikumu, lai varētu palielināt nodevu, bija nepieciešams federālās zemes apvienības iesniegums.

               (88)

               Nodevas varianti un apmērs Lejassaksijā un Tīringenē bija noteikti Rīkojumā par nodevas iekasēšanu (Umlageerhebungsverordnung, UmlErhVO), kas bija pieņemts, apspriežoties ar attiecīgo federālās zemes apvienību.

               (89)

               Turklāt attiecīgā federālās zemes apvienība noteica, kā jāizlieto atsevišķi administrējamie nodevas ieņēmumi (sk. MFG 22. panta 3. punkta pirmo teikumu), kuri šā iemesla dēļ dažkārt pat tika iemaksāti attiecīgās federālās zemes apvienības kontā (sk., piemēram, Tīringenes UmlErhVO 3. panta 1. punktu). Piemēram, katra federālās zemes apvienība pati izstrādāja priekšlikumus līdzekļu izlietošanai. Tīringenē tas notika, piemēram, pamatojoties uz Landesvereinigung Thüringer Milch (LVTM) saņemtajiem biedru iesniegumiem (sk. Tīringenes Darba vadlīniju (Thüringer Arbeitsrichtlinie) 6.3. punktu).

               (90)

               Attiecīgo federālās zemes apvienību izstrādātos izlietojuma priekšlikumus valsts iestāde varēja noteikt (piemēram, Lejassaksijā saskaņā ar Dotāciju vadlīniju (Zuwendungsrichtlinie) 6.2. punktu un Tīringenē saskaņā ar Tīringenes UmlErhVO 4. pantu) vai atļaut jeb apstiprināt (piemēram, Ziemeļreinā-Vestfālenē un Bavārijā). Tomēr tas nepamato būtisku valsts ietekmi. Tas tādēļ, ka valsts pārraudzības apjoms bija tikai MFG 22. panta 2. punktā noteiktās prasības. Līdz ar to saskaņā ar attiecīgo tiesisko regulējumu valsts iestādēm bija tikpat maz tiesību pārvaldīt vai ietekmēt naudas līdzekļu piešķiršanu kā lietā Doux Elevage
                   (14).

               (91)

               Arī faktiski nodevas ieņēmumi visās federālajās zemēs tika izlietoti atbilstoši attiecīgās federālās zemes apvienības izstrādātajiem izlietojuma priekšlikumiem. Jau tas vien – neatkarīgi no konkrētā juridiskā noformējuma – liecina par to, ka nodevas ieņēmumi nav attiecināmi uz valsti (15).

               (92)

               Kā norādīja LVN, attiecīgajām federālās zemes apvienībām ir pilnībā privātu organizāciju statuss. Kā izriet no to statūtiem, katra federālās zemes apvienība darbojas kā savu biedru interešu pārstāve, turklāt šo apvienību biedri ir tikai piena nozares uzņēmumi (tostarp patērētāju pārstāvji).

               (93)

               Saskaņā ar MFG 14. pantu federālās zemes apvienība ir brīvprātīga apvienība, kurā apvienojušies piena nozares uzņēmumi un patērētāji kopīgai savu ekonomisko interešu pārstāvībai.

               (94)

               Federālās zemes apvienība atšķiras no lietā Pearle aplūkotās Hoofdbedrijfschap Ambachte – optiķu profesionālās apvienības, kura iekasēja un izlietoja obligātu nodevu reklāmas pasākumiem. Pat ja šī optiķu profesionālā apvienība būtu bijusi publiska organizācija, Tiesa noliedza valsts atbalsta esību, jo reklāmas pasākumi tika finansēti nevis no valsts iestāžu piešķirtiem līdzekļiem, bet gan no nodevām, ko maksāja nozares uzņēmumi (16).

               (95)

               Federālās zemes apvienība kā par piena nodevas iekasēšanu un izlietošanu atbildīgā iestāde atšķiras arī no lauksaimniecības ekonomikas komitejām lietā Plans de Campagne, kuras nepiedalījās pasākumu noteikšanā un kurām nebija arī rīcības brīvības, veicot šos pasākumus (17).

               (96)

               Katra federālās zemes apvienība ir no valsts neatkarīga, pilnībā privāta iestāde, kura šādā statusā var patstāvīgi lemt par piena nodevu un tās izlietojumu.

               (97)

               Turklāt priekšrocības piena nozares uzņēmumiem neradīja izdevumus valsts budžetā, jo piena nodeva tika iekasēta no piena nozares uzņēmumiem un līdz ar to selektīvās priekšrocības tika kompensētas ar selektīviem izdevumiem. Tādējādi nevar runāt par labvēlīgu režīmu un konkurences izkropļojumiem, jo pienotavu un piena ražotāju priekšrocības tika pilnībā izlīdzinātas ar nodevas maksājumiem.

               (98)

               Lietā Vent de Colère Tiesa ir apstiprinājusi nodevu sistēmas atbalsta raksturu cita starpā tāpēc, ka veicamie maksājumi – kā paredzēja agrākie tiesību akti – tika kompensēti ne tikai ar nodevām, ko maksāja attiecīgās nozares (attiecīgajā lietā: enerģētikas) uzņēmumi, bet pēc likuma grozījumiem arī ar nodevām, ko maksāja visi valstī dzīvojošie elektroenerģijas patērētāji (18).

               (99)

                  LVN arī apgalvoja, ka nav sniegts valsts atbalsts, ja runa ir par pasākumiem kolektīvās interesēs, kuri tiek veikti konkrētas nozares interesēs un kurus finansē no nozares uzņēmumu veiktām iemaksām.

               (100)

               Visu aplūkoto pasākumu mērķis bija atbalstīt pienu kā produktu un līdz ar to piena nozares kolektīvās intereses. Vienlaikus šie pasākumi daļēji aizsargāja patērētāju intereses, jo, ņemot vērā interešu pārklāšanos, nevar nošķirt abus šos mērķus.

               (101)

               Pieņemot MFG, valsts uzdevums bija tikai nodrošināt piena nozarei tāda likumā nostiprināta kompensācijas mehānisma pieejamību, kurš garantē, ka piena nozares uzņēmumi, kuri būtībā gūst labumu no pasākumiem piena kā produkta atbalstam, var atbilstīgi piedalīties izdevumu segšanā. Tātad tāpat kā lietās Pearle, Doux Elevage un VaľHor valsts rīkojās tikai kā instruments, lai privātu organizāciju ierosinātu kompensācijas mehānismu padarītu juridiski saistošu un tādējādi nodrošinātu maksājumu taisnīgu sadali (19).

               (102)

               Nodevas iniciatīvas autori bija attiecīgās federālās zemes apvienības un tātad privātais sektors. Saskaņā ar MFG 22. pantu nodeva tika iekasēta tikai pēc apspriešanās ar attiecīgo federālās zemes apvienību. Pašas federālās zemes apvienības ir izveidotas nevis valsts prasību rezultātā, bet gan kā piena nozares uzņēmumu brīvprātīgas apvienības (MFG 14. pants). Šajā ziņā uzskatāmi ir dokumentēta situācija Tīringenē, kur federālās zemes apvienība ir atzīta tikai 1999. gadā. Pēc Tīringenes Lauksaimnieku apvienības lūguma atbildīgā ministrija ierosināja nepieciešamos oficiālos administratīvos pasākumus, lai varētu iekasēt nodevu no pienotavām un piena savāktuvēm. Tas skaidri apliecina, ka piena nodeva bija pilnībā privāts kompensācijas mehānisms, saistībā ar kuru valsts rīkojas tikai kā instruments, lai pienākums maksāt nodevu kļūtu juridiski saistošs (20).

               (103)

               Pārskatā LVN norādīja uz, viņasprāt, kopīgajiem un atšķirīgajiem aspektiem starp dažādām lietām, no vienas puses, un MFG, no otras puses.

               (104)

               Lietā VaľHor (Lēmums 2014/416/ES) (secinājums: atbalsts nav piešķirts), tāpat kā šajā lietā par piena nodevu, līdzekļus iekasēja un piešķīra valsts atzīta privāta un brīvprātīgi izveidota starpnozaru organizācija, ar nozares uzņēmumu iemaksām tika finansēti pasākumi kolektīvās interesēs, likumā paredzētā iespēja valstiski atzīt privātu starpnozaru organizāciju automātiski nenozīmēja, ka tiek veikta valsts kontrole, valsts faktiski nevarēja izlietot līdzekļus, lai atbalstītu konkrētus uzņēmumus, un starpnozaru organizācija pati lēma par līdzekļu izlietošanu.

               (105)

               Lietā Vent de Colère (C-262/12) (secinājums: atbalsts ir piešķirts), atšķirībā no šīs lietas par piena nodevu, nodevas apmērs bija vienpusēji noteikts ministra rīkojumā, neiesaistot privāto tiesību subjektus, bija sniegta valsts garantija, līdzekļus pārvaldīja valsts iestāde un bija paredzēti valsts sankciju mehānismi.

               (106)

               Lietā Doux Elevage (C-677/11) (secinājums: atbalsts nav piešķirts) – tāpat kā šajā lietā par piena nodevu – līdzekļus iekasēja un piešķīra valsts atzīta privāta un brīvprātīgi izveidota starpnozaru organizācija, likumā paredzētā iespēja valstiski atzīt privātu starpnozaru organizāciju automātiski nenozīmēja, ka tiek veikta valsts kontrole, līdzekļus pilnībā veidoja uzņēmumu veiktās iemaksas, valsts faktiski nevarēja izlietot līdzekļus, lai atbalstītu konkrētus uzņēmumus, un starpnozaru organizācija pati lēma par līdzekļu izlietošanu.

               (107)

               Lietā Plans de Campagne (T-139/09) (secinājums: atbalsts ir piešķirts), atšķirībā no šīs lietas par piena nodevu, par iemaksu apmēru lēma iestāde, iemaksu ieņēmumi tika papildināti ar valsts līdzekļiem, pasākumus noteica valsts (valsts finanšu kontroliera zīmogs u. c.), lauksaimniecības ekonomikas komitejas nepiedalījās to noteikšanā un tām arī nebija nekādas rīcības brīvības to veikšanā, un komitejas sēdēs piedalījās ministra pārstāvis.

               (108)

               Lietā Pearle (C-345/02) (secinājums: atbalsts nav piešķirts), tāpat kā šajā lietā par piena nodevu, līdzekļi tika izmantoti tikai attiecīgās nozares mērķiem, konkrētās nozares apvienība bija lūgusi valsts iestādei atļauju iekasēt iemaksas, lai veiktu konkrētus pasākumus šīs nozares labā, un – atšķirībā no šīs lietas par piena nodevu – obligātās nodevas iekasēšanā un izlietošanā galvenokārt bija iesaistīta publiska, nevis privāta profesionālā apvienība, tādējādi no šāda viedokļa Pearle šķiet problemātiskāka nekā lieta par piena nodevu.

      Vācijas piezīmes, kas iesniegtas 2014. gada 3. decembrī

               (109)

               Ieinteresēto personu piezīmes, kas bija iesniegtas 2014. gada februārī, Vācija sākotnēji nekomentēja. Ņemot vērā to, ka LVN2014. gada 8. jūlijā iesniedza papildu piezīmes, Vācija 2014. gada 3. decembra vēstulē iesniedza turpmāk minētos apsvērumus.

               (110)

               Pārbaudes procedūrā attiecīgās federālās zemes savās piezīmēs par piena nodevu atbilstoši MFG aplūkoja divus galvenos aspektus, proti, no vienas puses, veikto pasākumu atbilstību valsts atbalsta noteikumu materiālajām prasībām (jo īpaši pasākumu atbilstību prasībām, kas noteiktas lauksaimniecības grupu atbrīvojuma regulā, un spēkā esošajām lauksaimniecības pamatnostādnēm) un, no otras puses, jautājumu, vai ir radītas būtiskas priekšrocības valsts atbalsta noteikumu nozīmē atbilstoši LESD 107. panta 1. punktam.

               (111)

               Ņemot vērā LVN2014. gada 8. jūlija piezīmes un pašreizējo Eiropas Tiesu un Eiropas Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, ir nepieciešami svarīgi papildu apsvērumi par jautājumu, vai šajā lietā vispār ir izpildīti valsts atbalsta nosacījumi LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, jo īpaši, vai ir izpildīts kritērijs par atbalsta piešķiršanu no valsts līdzekļiem.

               (112)

                  LVN2014. gada 8. jūlija piezīmes, kā arī iepriekš minēto lēmumu analīze katrā ziņā liek apšaubīt to, ka šajā lietā ir izpildīts kritērijs par atbalsta piešķiršanu no valsts līdzekļiem, līdz ar to piena nodevas iekasēšana un izlietošana nebija valsts atbalsts. To var pamatot šādi.

               (113)

               Kā izriet no lietas Val'Hor (Lēmums 2014/416/ES) un lietas Doux Elevage (C-677/11), privātu starpnozaru organizāciju finansēti un veikti pasākumi nav valsts atbalsts. Atsevišķās federālajās zemēs izveidotās federālās zemes apvienības piensaimniecības jomā ir organizācijas, kuras var uzskatīt par līdzīgām minētajās lietās aplūkotajām organizācijām. Valsts iestādes nekad nav bijušas attiecīgo federālās zemes apvienību biedres. To pārstāvji ir piedalījušies sanāksmēs bez balsstiesībām – kā viesi. Valsts iestādes līdzdalība piena nodevas ieviešanā vai MFG noteikto juridisko nosacījumu uzraudzībā neietekmēja federālās zemes apvienību kā atbildīgo iestāžu statusu attiecībā uz projektu izvēli.

               (114)

               Faktiski attiecīgās federālās zemes apvienības administrēja nodevas ieņēmumus un lēma par to izlietošanu. Tas, ka valsts iestādes pārraudzīja vai pieņēma attiecīgo federālās zemes apvienību priekšlikumus, nenozīmēja faktisku valsts ietekmi, jo šī pārraudzība tika veikta tikai saskaņā ar MFG 22. panta 2. punktu, lai konstatētu, vai ir ievērotas MFG 22. panta juridiskās prasības. Nodevas ieņēmumi tika izmantoti atbilstoši attiecīgās federālās zemes apvienības izstrādātajiem izlietojuma priekšlikumiem, kas saskaņā ar Tiesas 2002. gada 16. maija spriedumu lietā Stardust Marine (C-482/99) nepārprotami liecina, ka tie nebija valsts līdzekļi.

               (115)

               Katra federālās zemes apvienība ir pilnībā privāta organizācija. Šis fakts, kā arī konstatējums, ka katra federālās zemes apvienība administrēja piena nodevu un tās izlietojumu, liecina par to, ka – atbilstoši iepriekš minētajai lietai – piena nodeva nav atzīstama par valsts atbalstu.

               (116)

               Par to, ka netika piešķirts valsts atbalsts, liecina arī tas, ka piena nodevas ieņēmumi bija pilnībā privāti līdzekļi. Runa ir par līdzekļiem, kuri ir piederējuši privātiem uzņēmumiem, kuriem bija jāmaksā nodeva. Lietā par piena nodevu nebija valsts subsīdiju vai garantiju – atšķirībā no lietām Vent de Colère (C-262/12) un Plans de Campagne (T-139/09), kurās šā iemesla dēļ tika apstiprināta valsts atbalsta esība.

               (117)

               Turklāt piena nodeva bija visu nozari aptverošs pasākums kolektīvās interesēs, kas saskaņā ar pašreizējo juridisko situāciju (Lēmums 2014/416/ES (Val'Hor) un C-677/11 (Doux Elevage)) liecina, ka valsts atbalsts nebija piešķirts.

               (118)

               Tāpat tika apšaubīta priekšrocību esība, kas ir obligāts nosacījums pieņēmumam par atbalsta piešķiršanu. Pamatojumā tika norādīts, ka priekšrocības, kas radās pienotavām un piena ražotājiem, tika pilnībā neitralizētas ar nodevām, kas tika iekasētas no pienotavām un netieši arī no piena ražotājiem. Šis jautājums bija strīdīgs arī Tiesas 2013. gada 19. decembra spriedumā (C-262/12, Vent de Colère), kur valsts atbalsta kritēriji tika atzīti par izpildītiem tieši tāpēc, ka maksājumi tika iekasēti ne tikai no nozares uzņēmumiem, bet no visiem valstī dzīvojošajiem elektroenerģijas patērētājiem.

               (119)

               Ņemot vērā šos apsvērumus, kuri daļēji izriet no piena nodevas sistēmas atkārtotas izvērtēšanas, un piekrītot attiecīgo federālo zemju līdzšinējai pozīcijai, jāsecina, ka pastāv šaubas, vai piena nodevas sistēma bija valsts atbalsts. Atbilde uz jautājumu, vai bija piešķirts valsts atbalsts un, jo īpaši, vai bija izpildīts kritērijs par tā piešķiršanu no valsts līdzekļiem, ir jāsniedz Eiropas Komisijai.

         3.   NOVĒRTĒJUMS

      Apakšpasākumi, kas nav valsts atbalsts

      Atbalsts zinātniekiem

               (120)

               Par atbalstu zinātniekiem (sk. 61. apsvērumu) Komisija secina, ka tas dod labumu privātpersonām. Turklāt Komisija ņem vērā, ka šie zinātnieki nodarbojās ar neatkarīgu pētniecību un izstrādi zināšanu un izpratnes paplašināšanai atbilstīgi 19. punktam Komisijas paziņojumā par Eiropas Savienības atbalsta noteikumu piemērošanu kompensācijai, kas piešķirta par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanu (21). Šajā gadījumā Komisija uzskata, ka runa ir par nekomerciālu darbību.

               (121)

               Tikai subjekts, kas veic saimniecisku darbību, ir uzskatāms par uzņēmumu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Līdz ar to šajā apakšpasākumā piešķirtais atbalsts zinātniekiem nav atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.

      Lekcijas Hannoveres Profesionālajā augstskolā

               (122)

               Par VDM darbinieku lasītajām lekcijām Hannoveres Profesionālajā augstskolā (sk. 62. apsvērumu) Komisija secina, ka studiju programmas valsts profesionālajās augstskolās ietilpst valsts organizētas vispārējās izglītības sistēmā.

               (123)

               Atbilstoši Savienības judikatūrai valsts izglītību, kas tiek organizēta valsts izglītības sistēmas ietvaros un ko finansē un kontrolē valsts, var uzskatīt par nekomerciālu darbību. Šajā saistībā Tiesa ir atzinusi, ka, “izveidojot un uzturot šādu valsts izglītības sistēmu, kas finansējumu galvenokārt saņem no valsts budžeta, nevis skolēniem vai viņu vecākiem, valsts nevēlas iesaistīties darījumos par atlīdzību, bet īsteno savus pienākumus pret iedzīvotājiem sociālajā, kultūras un izglītības jomā” (22).

               (124)

               Attiecīgās lekcijas ir daļa no valsts profesionālās augstskolas mācību programmas. Šīs profesionālās augstskolas organizētā valsts izglītība ir uzskatāma par nekomerciālu darbību (sk. 123. apsvērumu). Savukārt, attiecībā uz mācību darbu Komisija ņem vērā, ka tas notiek papildus pamatdarbam un pats par sevi nav saimnieciska darbība (23). Ja nav saimnieciskas darbības, uzņēmumiem nerodas priekšrocības LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Līdz ar to šajā gadījumā netiek piešķirts atbalsts minētās normas nozīmē.

      Apakšpasākumi, kas ir valsts atbalsts

               (125)

               Saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      Atbalsts, ko piešķīrusi valsts vai kas piešķirts no valsts līdzekļiem

               (126)

               Ņemot vērā pieejamo informāciju un jo īpaši ieinteresēto personu un Vācijas iestāžu iesniegtās piezīmes, ir jāizvērtē, vai piena nodevas ieņēmumi ir valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.

               (127)

               Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai nav pareizi nošķirt gadījumus, kur atbalstu tieši ir piešķīrusi valsts, no gadījumiem, kur to piešķīrusi publiska vai privāta iestāde, kuru šim nolūkam ir pilnvarojusi vai izveidojusi šī valsts (24). Lai sniegtās priekšrocības varētu uzskatīt par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, tām, pirmkārt, jābūt tieši vai netieši piešķirtām no valsts līdzekļiem un, otrkārt, tām jābūt attiecināmām uz valsti (25).

               (128)

               Ņemot vērā šā lēmuma 2. daļā raksturotos pasākumus, jāsecina, ka atbalsts tika piešķirts, pamatojoties uz federālo zemju tiesību aktiem, kuru juridiskais pamats savukārt ir MFG.

               (129)

                  MFG 22. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka piensaimniecības atbalstam federālo zemju valdības pēc apspriešanās ar attiecīgo federālās zemes apvienību vai profesionālo organizāciju, no pienotavām, piena savāktuvēm un krejotavām kopīgi var iekasēt nodevu līdz 0,1 centam par piegādātā piena kilogramu. Saskaņā ar MFG 22. panta 1. punkta otro teikumu federālo zemju valdības, pamatojoties uz federālās zemes apvienības vai profesionālo organizāciju iesniegumu, kopīgi var iekasēt nodevu līdz 0,2 centiem par piegādātā piena kilogramu, ja uzdevumu izpildei nepietiek ar pirmajā teikumā paredzētajām nodevām.

               (130)

               Federālo zemju valdības iekasē piena nodevu pēc apspriešanās ar attiecīgo federālās zemes apvienību. Tomēr šāda apspriešanās ir daudz vājāka līdzdalības forma nekā saskaņošana. Saskaņošana nozīmē, ka tiesību akta pieņemšanai (lai tas būtu spēkā) ir nepieciešama citas institūcijas (piemēram, likumdevēja, iestādes) piekrišana, turpretim lēmums, ko pieņem pēc apspriešanās ar citu institūciju, galu galā nav atkarīgs no tās piekrišanas. Šādi Vācijas administratīvajās tiesībās dažkārt tiek klasificētas līdzdalības formas (26). Tā kā MFG 22. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētā līdzdalības forma ir apspriešanās, tiesības iekasēt nodevu un lemt par to ir federālo zemju valdībām (27). Turpretim attiecīgās federālās zemes apvienības tika iesaistītas tikai 22. pantā paredzēto pasākumu sagatavošanā un tehniskajā īstenošanā (MFG 14. panta 1. punkts), un šajā saistībā tās uzraudzīja augstākā federālās zemes iestāde (MFG 14. panta 2. un 4. punkts).

               (131)

               Tādējādi piena nodevas iekasēšanas juridiskais pamats atsevišķās federālajās zemēs ir federālo zemju rīkojumi, kuros ir reglamentēta nodevas iekasēšanas kārtība, tostarp nodevas apmērs (28). Tas nozīmē, ka nodevas iekasēšanu reglamentē valsts (ko pārstāv attiecīgā federālās zemes valdība). Kā paskaidrots iepriekšējā 130. apsvērumā, šo secinājumu neietekmē arī tas, ka rīkojumi tika pieņemti, apspriežoties ar attiecīgo federālās zemes piena nozares uzņēmumu apvienību.

               (132)

               Šajā lietā nodeva tiek iekasēta no privātiem uzņēmumiem. Pirms šīs nodevas radīto ieņēmumu izlietošanas dažādu atbalsta pasākumu finansēšanai tie tiek iekļauti attiecīgās federālās zemes budžetā, kur saskaņā ar MFG 22. panta 3. punkta pirmo teikumu tie jāadministrē atsevišķi. Saskaņā ar attiecīgo rīkojumu par budžetu 23. pantu (sk. 19. apsvērumu) izdevumus un saistību apropriācijas, kas paredzētas maksājumiem iestādēm ārpus federālās zemes pārvaldes sistēmas par noteiktu uzdevumu izpildi (dotācijas), budžetā drīkst paredzēt tikai tad, ja federālā zeme ir nopietni ieinteresēta, lai šādas iestādes pildītu minētos uzdevumus, ko nevar vai pietiekami nevar izpildīt bez dotācijām. Šī norma nozīmē valsts ieinteresētību pasākumu veikšanā. Tas, ka Tīringenē attiecīgi maksājamās nodevas ir jāpārskaita uz Landesvereinigung Thüringer Milch e. V. piena nodevas fiduciāro kontu (89. apsvērums, Tīringenes UmlErhVO 3. panta 1. punkts), nav pretrunā šai valsts ieinteresētībai. Arī nesamaksātās nodevas un procenti Tīringenē tiek iekasēti saskaņā ar Nodokļu kodeksa noteikumiem un tā īstenošanas noteikumiem (Tīringenes UmlErhVO 3. panta 4. punkts). Turklāt fiduciārā konta būtība ir tāda, ka konta īpašnieks nevar rīkoties ar pieejamām naudas summām pēc saviem ieskatiem, bet tikai saskaņā ar pastāvošām juridiskajām prasībām, ko šajā gadījumā ir noteikusi valsts.

               (133)

               Atbildot uz ieinteresēto personu un Vācijas iestāžu argumentiem, Komisija ir izdarījusi turpmāk izklāstītos secinājumus.

               (134)

               Par LVN apgalvojumu, ka attiecīgās federālās zemes apvienības pieņem galvenos lēmumus par nodevas iekasēšanu no pienotavām (83.–87. un 91. apsvērums), Komisija secina, ka MFG 22. panta 1. punktā, proti, tiesību aktā, valsts ir pilnvarojusi federālo zemju valdības iekasēt piena nodevu. Minētajā normā cita starpā ir noteikts, ka parasti piena nodeva drīkst būt līdz 0,1 centam par kilogramu un ka, pamatojoties uz federālās zemes apvienības vai profesionālo organizāciju iesniegumu, federālo zemju valdības kopīgi var iekasēt nodevas līdz 0,2 centiem par piegādātā piena kilogramu.

               (135)

               Turklāt MFG 22. panta 2. punkta 1.–6. apakšpunktā ir noteikts, kādiem mērķiem drīkst izlietot piena nodevas ieņēmumus.

               (136)

               Saskaņā ar MFG 22. panta 3. punkta trešo teikumu pirms līdzekļu izlietošanas federālās zemes apvienība vai profesionālās organizācijas ir tikai jāuzklausa.

               (137)

               No tā izriet, ka valsts (federālā līmenī) attiecīgajām federālās zemes apvienībām ir piešķīrusi noteiktas līdzdalības tiesības, tomēr vienlaikus ir paredzētas skaidras juridiskās robežas, nosakot piena nodevas likmes un līdzekļu izlietojumu, par ko drīkst lemt tikai attiecīgās federālās zemes valdības (vai deleģēšanas gadījumā augstākās federālās zemes iestādes). Piemēram, nebūtu iespējams, ka, balstoties uz federālās zemes apvienības iesniegumu, nodevas likme tiktu palielināta tā, ka pārsniegtu 0,2 centus par kilogramu, vai ka līdzekļi tiktu izlietoti citiem, nevis MFG 22. panta 2. punkta 1.–6. apakšpunktā minētajiem mērķiem. Turklāt saistībā ar izlietošanu noteiktais uzklausīšanas pienākums (MFG 22. panta 3. punkta trešais teikums) nenozīmē pienākumu ievērot uzklausīto personu viedokli. Galīgo lēmumu par līdzekļu izlietošanu pieņem attiecīgās federālās zemes iestādes, proti, valsts.

               (138)

               Šī lieta būtiski atšķiras no LVN minētās lietas Doux Elevage. Piena nodevas iekasēšanu un attiecīgo līdzekļu izlietojumu valsts reglamentē divos līmeņos, proti, federālajā un federālo zemju līmenī. Vācijā likumdevējs ir noteicis ne tikai federālās zemes valdības tiesības iekasēt nodevu, bet ar federālo likumu ir arī ierobežotas tiesības federālās zemes līmenī rīkoties ar nodevas ieņēmumiem. Attiecīgās federālās zemes apvienības nevar lūgt izmainīt MFG 22. panta 2. punkta 1.–6. apakšpunktā noteiktos atbalsta mērķus, piemēram, iesniedzot iesniegumu. Lietās Val'Hor un Doux Elevage šāda valsts noteikta ierobežojuma nebija.

               (139)

               Turklāt MFG nevar uzskatīt vienkārši par līdzekli, lai starpnozaru organizācija varētu īstenot savas tīri ekonomiskās intereses. Piemēram, MGF 14. pantā ir noteikts, ka apvienībā jābūt pārstāvētām lauksaimnieku, pienotavu un piena tirgotāju profesionālajām organizācijām, ja tās vēlas būt šādas apvienības biedri, bet apvienības struktūrās jānodrošina arī pienācīga patērētāju pārstāvība. Nosakot šos līdzdalības un pārstāvības pienākumus, likumdevējs (proti, valsts) nodrošina to, ka, īstenojot MFG minētos valsts politikas mērķus, tiek plaši pārstāvētas visas intereses, kas ietver ne tikai atbalstu ekonomikas nozarei.

               (140)

               Atšķirībā no lietas Doux Elevage MFG noteiktie atbalsta mērķi nav tādi, kurus noteikušas un ieviesušas pašas starpnozaru organizācijas (29). Jo īpaši 22. panta 2. punkta 1. apakšpunktā (kvalitātes veicināšana un saglabāšana saskaņā ar noteikumiem, kas pieņemti, pamatojoties uz šā likuma 10. pantu vai 1930. gada 31. jūlija Likuma par pienu (Milchgesetz) (Reichsgesetzbl. I, 421. lpp.) 37. pantu) un 2. apakšpunktā (higiēnas uzlabošana piena un piena produktu ieguves, piegādes, apstrādes, pārstrādes un tirdzniecības laikā) noteiktie mērķi – atšķirībā no lietas Doux Elevage – ir valsts iestāžu noteiktās politikas daļa (30) un norāda uz valsts iestādes uzdevumiem, kurus saskaņā ar MFG 14. panta 3. punktu a priori nedrīkst uzticēt attiecīgajām federālās zemes apvienībām. Tiktāl, ciktāl Vācija šajā lietā pamatojas uz MFG 22. panta 2. punkta 6. apakšpunktu, šeit jau no likuma teksta izriet, ka runa ir par “uzdevumiem, kuri uzticēti saskaņā ar Likumu par pienu un taukiem” (un tādējādi ne par uzdevumiem, kurus VDM noteikusi pati).

               (141)

               Tāpat atšķirībā no lietas Doux Elevage maksājamo piena nodevu nesamaksāšanas gadījumā to piedzīšanai netiek ievērota parastā civillietu vai komerclietu tiesvedības kārtība (31). Proti, MFG 23. panta 2. punktā ir noteikts, ka nodevas var piedzīt saskaņā ar Nodokļu kodeksa noteikumiem un tā īstenošanas noteikumiem. Attiecīgās federālās zemes savos rīkojumos par piena nodevas iekasēšanu ir noteikušas attiecīgu piedzīšanas kārtību saskaņā ar Nodokļu kodeksa noteikumiem un tā īstenošanas noteikumiem (32). Vācijas tiesību sistēmā Nodokļu kodekss ir publisko tiesību akts. Valsts iestāžu prasījumus Vācijā piedzen administratīvā procesā, turpretim civiltiesiskus prasījumus tiesvedībā tiesā. Salīdzinot ar tiesvedību tiesā, administratīvais process ir efektīvāka parādu piedziņas metode, jo valsts iestāde, pieņemot administratīvu aktu, pati var iegūt izpildrīkojumu (33), bet civiltiesisku prasību gadījumā izpildrakstu saņem tikai pēc tiesvedības (34). Tas liecina, ka valstij ir svarīgi pēc iespējas efektīvi un pilnīgi iekasēt (un, ja nepieciešams, piedzīt) maksājamās nodevas, lai varētu ātri īstenot valsts mērķus, ko finansē no nodevas ieņēmumiem.

               (142)

               Tātad LVN apgalvojums, ka piena nodevas ieņēmumi nav valsts līdzekļi LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, nav patiess.

               (143)

               No tā izriet, ka attiecīgie nodevas ieņēmumi ir uzskatāmi par tādiem, uz kuriem attiecas valsts kontrole (35), un ka no piena nodevas ieņēmumiem finansētie pasākumi ir veikti par valsts līdzekļiem un ir attiecināmi uz valsti.

      Selektīvas priekšrocības/uzņēmums

               (144)

                  VDM ir iestāde, kas sniedz pakalpojumus, kuri sniedz labumu piena nozares uzņēmumiem, jo īpaši pienotavām.

               (145)

               Vācija un VDM apstrīd, ka VDM sniedz pakalpojumus tirgū kā uzņēmums. Jo īpaši tiek norādīts uz VDM apvienības darbību, kas judikatūrā ir atzīta par saimniecisku darbību tikai izņēmuma gadījumos (sk. 39. un 49. apsvērumu).

               (146)

               Vācijas minētajā spriedumā T-193/02 Piau/Komisija tieši tika atzīts, ka apvienība, proti, FIFA, veica saimniecisku darbību. Tomēr Vācija nespēja norādīt pretēju judikatūru, kur nepārprotami tiek atzīts pretējais, proti, ka apvienība (ja nepieciešams) saimniecisku darbību neveic vai ka uz apvienības darbību valsts atbalsta kontrole neattiecas.

               (147)

               Nav šaubu, ka VDM darbojas savu biedru interesēs un labā. Šis secinājums atbilst pašas VDM izpratnei, kā tas izriet no daudziem izteikumiem par savu darbību tās interneta vietnē, piemēram, “VDM pārstāv piena nozares uzņēmumu intereses IDF”, “piena nozares uzņēmumu interešu aizstāvēšana un veicināšana”, “piena nozares uzņēmumu interešu pārstāvība likumdošanas procesā ministrijās”. Tātad arī LVN uzskata, ka visu aplūkoto pasākumu mērķis bija atbalstīt “pienu kā produktu” un līdz ar to piena nozares uzņēmumu kolektīvās intereses (sk. iepriekš 99. un 100. apsvērumu).

               (148)

               Komisija uzskata, ka attiecīgajām VDM darbībām ir pakalpojumiem raksturīgas iezīmes. Šie pakalpojumi rada priekšrocības pienotavām federālajās zemēs, kas iekasē piena nodevu.

               (149)

               Vairākām darbībām, ko VDM pati ir norādījusi savā interneta vietnē, ir pakalpojumiem raksturīgas iezīmes tādā nozīmē, ka to mērķis ir pārstāvēt attiecīgo pienotavu un piena ražotāju intereses Vācijas iestādēs, likumdošanas institūcijās un starptautiskās komisijās (36).

               (150)

               Šādu pakalpojumu sniegšana rada priekšrocības attiecīgajām pienotavām un palīdz tām veikt savu pamatdarbību, kā arī ražot un tirgot pienu un piena produktus, un šīs darbības neapšaubāmi ir saimnieciskā darbība.

               (151)

                  VDM“valsts iestāžu konsultēšanas”, “līdzdalības standartu izstrādē un saskaņošanā”, kā arī “vispārīgas informācijas sniegšanas” darbības tiek veiktas tās biedru interesēs un uzdevumā, ir tieši saistītas ar VDM saimniecisko darbību un atbrīvo pienotavas no nepieciešamības pašām izrādīt attiecīgas iniciatīvas – un izlietot šim nolūkam nepieciešamos līdzekļus –, lai šādā veidā radītu savam noietam labvēlīgu (tirgus) vidi. VDM biedri ir arī Milchindustrie-Verband e. V. (MIV) un Deutscher Bauernverband e. V. (DBV). Savukārt MIV biedri ir Vācijas pienotavas, tostarp šajā lēmumā aplūkotās pienotavas federālajās zemēs, kas iekasē piena nodevu.

               (152)

               Turklāt “valsts iestāžu konsultēšana” un “līdzdalība standartu izstrādē un saskaņošanā” ir interešu pārstāvība politiskā procesā, izmantojot dažādus viedokļa formulēšanas kanālus (likumdošana, tehnisko standartu izstrāde u. c.). Tā galu galā tiek ietekmēts pašu ražošanas un tirdzniecības darbības tiesiskais regulējums. Arī “vispārīgas informācijas sniegšanas” pasākums rada priekšrocības attiecīgajām pienotavām, jo tajā tiek izskaidrotas piena kā produkta priekšrocības un līdz ar to tā mērķis ir veicināt noietu.

               (153)

               Šo secinājumu neatspēko VDM apgalvojums, ka tās darbība “ietver demokrātisku tās biedru viedokļa formulēšanu likumdošanas procesā”. Tas tādēļ, ka VDM pārstāv nevis vispārējās intereses, bet gan savu biedru intereses ar mērķi iesniegt piena nozares uzņēmumu viedokli likumdošanas un standartu izstrādes procesā un tādējādi ietekmēt šo procesu.

               (154)

               Par “standartu izstrādes un saskaņošanas” darbību VDM paskaidroja, ka, pārstāvot visu piena nozari, tā piedalās standartu izstrādē un saskaņošanā valsts un starptautiskā līmenī, sadarbojoties ar kompetentajām standartu organizācijām, piemēram, ISO, IDF, CEN un DIN (sk. 53. apsvērumu).

               (155)

               Šajā saistībā Komisija secina, ka minētās standartu organizācijas vispirms ir atbildīgas par standartu izstrādi un saskaņošanu. Turklāt VDM iesaistās standartu izstrādes procesā nevis kā neitrāla iestāde (nevis kā neatkarīga konsultante), bet drīzāk iesniedz piena nozares uzņēmumu viedokli.

               (156)

               Rezultātā arī šajā gadījumā Komisija secina, ka VDM piedāvā pakalpojumus kā privāta apvienība. Šo pakalpojumu labuma guvēji – ja tie nav saņēmēji – atkal ir attiecīgajās federālajās zemēs esošās pienotavas (proti, to apvienību biedres, kuras, savukārt, ir VDM biedres), kuru intereses VDM pārstāv standartu izstrādes organizācijās.

               (157)

               Arī vispārīgas informācijas sniegšana (sk. 59. un 60. apsvērumu) ir pakalpojums. Lai secinātu, ka šī informācijas sniegšana veicina piena nozares uzņēmumu saimniecisko darbību, nav nozīmes tam, vai šai informācijai ir drīzāk vispārīgs vai konkrēts raksturs.

               (158)

               Attiecīgie pakalpojumi, ko sniedz VDM, rada selektīvas priekšrocības konkrētiem uzņēmumiem, proti, piena pārstrādes un tirdzniecības nozares uzņēmumiem federālajās zemēs, kas iekasē piena nodevu. Šajā saistībā Komisija piekrīt VDM uzskatam, ka tā kā centrālā apvienība pārstāv vispārējās intereses. Vēl jo vairāk – VDM darbībās Komisija saskata nozares interešu pārstāvību par labu attiecīgajās federālajās zemēs esošajām pienotavām, kas ar VDM ir saistītas ar apvienību kā tās biedru starpniecību.

      Konkurences izkropļojumi un ietekme uz tirdzniecību

               (159)

               Atbilstoši Tiesas judikatūrai viena uzņēmuma konkurētspējas uzlabošana, piešķirot valsts atbalstu, parasti nozīmē konkurences izkropļošanu attiecībā pret konkurējošiem uzņēmumiem, jo tie šādu atbalstu nesaņem (37). Jebkāds atbalsts uzņēmumam, kas darbojas tirgū, kurš atvērts tirdzniecībai Eiropas Savienībā, var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm (38), turklāt arī tad, ja atbalstu saņēmušie uzņēmumi paši nepiedalās Kopienas iekšējā tirdzniecībā (39). Laikā no 2001. līdz 2012. gadam lauksaimniecības produktu tirdzniecība Savienībā sasniedza ievērojamu apjomu. Piemēram, Kombinētās nomenklatūras pozīcijā 0401 (piens un krējums, neiebiezināts un bez cukura vai cita saldinātāja piedevas) (40) klasificējamo produktu imports no Vācijas un eksports uz to Kopienas iekšējā tirdzniecībā 2011. gadā bija attiecīgi EUR 1 200 miljoni un EUR 957 miljoni (41).

               (160)

               Šajā lēmumā novērtētie pasākumi ir paredzēti darbības atbalstam lauksaimniecības jomā. Jo īpaši tā ir pienotavu darbība. Kā minēts iepriekš, pienotavu produkti Savienībā tiek tirgoti ievērojamā apjomā. Tādēļ Komisija uzskata, ka attiecīgie pasākumi iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

               (161)

               Ņemot vērā plašo tirdzniecību ar piena produktiem, var uzskatīt, ka attiecīgie apakšpasākumi rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus un iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      Pastāvošs atbalsts/jauns atbalsts

               (162)

               Saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu Komisija, sadarbojoties ar dalībvalstīm, pastāvīgi pārskata atbalsta sistēmas, kas pastāv šajās valstīs. Šim nolūkam, lai pārbaudītu pastāvošās atbalsta shēmas, Komisija no dalībvalstīm var pieprasīt visu nepieciešamo informāciju un, ja nepieciešams, ieteikt attiecīgus pasākumus.

               (163)

               Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu jēdziens “pastāvošais atbalsts” ir atbalsts, kas pastāvēja pirms Līguma stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī un joprojām ir piemērojams pēc Līguma stāšanās spēkā.

               (164)

               Tomēr saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 l. panta c) punktu jebkādu pastāvoša atbalsta grozījumu rezultātā tas kļūst par “jaunu atbalstu”. Atbilstoši Komisijas Regulas (EK) Nr. 794/2004 (42) 4. pantam pastāvoša atbalsta grozījumi ir “jebkādas pārmaiņas, izņemot pilnībā formāla vai administratīva rakstura izmaiņas, kas nevar ietekmēt novērtējumu par atbalsta pasākuma saderību ar kopējo tirgu”.

               (165)

               Atbilstoši judikatūrai (43) tikai gadījumā, ja izmaiņas ietekmē sākotnējās atbalsta shēmas būtību, šī shēma kļūst par jaunu atbalsta shēmu; tomēr par šādām būtiskām izmaiņām nevar runāt tad, ja jaunais elements ir skaidri nošķirams no sākotnējās shēmas.

               (166)

               Saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu jebkurš jauns atbalsts ir jāpaziņo Eiropas Komisijai un to nedrīkst īstenot, kamēr nav saņemta tās atļauja (aizliegums īstenot atbalstu).

               (167)

               Atbilstoši Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta f) punktam jauns atbalsts, kas ieviests, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta prasības, ir nelikumīgs.

               (168)

               Izņemot pašu MFG (kas ir tikai pamatlikums un pilnvarojuma norma, nevis aplūkoto pasākumu juridiskais pamats), Vācijas iestādes nav sniegušas nekādu informāciju, kas pierāda, ka pastāv kāds pirms 1958. gada pieņemts juridiskais pamats, kurš ar savu sākotnējo saturu bija piemērojams izmeklēšanas laikposmā. Tas attiecas jau uz rīkojumiem par nodevas iekasēšanu, kuros ir regulēts aplūkotā atbalsta finansēšanas pamats (piemēram, Bādenē-Virtembergā un Bavārijā piemērojamie noteikumi tika pieņemti 2004. gadā (Bādenē-Virtembergā) un 2007. gadā (Bavārijā), sk. 21. un 22. apsvērumu), kā arī uz federālo zemju rīkojumiem par budžetu, kuri ir nodevas izlietojuma juridiskais pamats un kuriem saistībā ar izlietojuma mērķi ir jābūt atbilstīgiem tikai MFG 22. panta 2. punkta prasībām. Pamatojoties uz to, lēmumā par nodevas ieņēmumu izlietojumu federālo zemju iestādes apstiprina šo izlietojumu attiecīgajā budžeta gadā.

               (169)

               Līdz ar to aplūkotie pasākumi ir jauns atbalsts, uz kuru attiecas paziņošanas prasība saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu. Tomēr, tā kā Vācija nevienā brīdī nav paziņojusi attiecīgo atbalsta shēmu, tā ir nelikumīga (Regulas Nr. 659/1999 1. panta f) punkts).

      Saderības novērtējums

      Piemērojamās tiesību normas

               (170)

               Saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu atbalstu, kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, ja šādam atbalstam nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm.

               (171)

               Atbilstīgi Komisijas paziņojumam par noteikumiem, kas piemērojami nelikumīga valsts atbalsta novērtēšanai (44), nelikumīgs valsts atbalsts Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta f) punkta nozīmē ir jānovērtē, ņemot vērā atbalsta piešķiršanas laikā piemērojamos noteikumus.

               (172)

               Kopš 2000. gada 1. janvāra lauksaimniecības nozarei ir piemērojamas īpašas pamatnostādnes. Atbalsts, kas piešķirts laikā no 2001. gada 28. novembra līdz 2006. gada 31. decembrim (turpmāk “laiks no 2001. līdz 2006. gadam”), tiek izvērtēts saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm 2000.–2006. gadam.

               (173)

               Atbalsts, kas piešķirts kopš 2007. gada 1. janvāra (turpmāk “laiks no 2007. gada”), tiek izvērtēts saskaņā ar Pamatnostādnēm 2007.–2013. gadam.

      Pirmais apakšpasākums (laiks no 2001. līdz 2006. gadam): “valsts iestāžu konsultēšana” un “standartu izstrāde un saskaņošana”

               (174)

               Saistībā ar to, vai atbalsts, lai veicinātu valsts iestāžu konsultēšanas darbību (sk. 51. un 52. apsvērumu) un VDM darbību standartu izstrādes un saskaņošanas jomā (sk. 53.–58. apsvērumu), var būt saderīgs ar iekšējo tirgu, VDM ir norādījusi uz noteikumiem par tehniskā atbalsta nodrošināšanu (67. un 68. apsvērums).

               (175)

               Tehniskā atbalsta nodrošināšana ir reglamentēta Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14. nodaļā. Saskaņā ar Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14.1. punkta trešo ievilkumu maksa par konsultācijām principā ir saderīga ar iekšējo tirgu. Pienotavas ir lauksaimniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības nozares uzņēmumi. Atbalsts šai nozarei cita starpā ietilpst Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam (to 2.1. punkta) piemērošanas jomā. 14.1. punkta trešā ievilkuma noteikuma jēga ir atzīt par saderīgu ar iekšējo tirgu tādu atbalstu, kura tiešais mērķis ir uzlabot lauksaimniecības produktu pārstrādi, sniedzot šim nolūkam nepieciešamās zināšanas. Tomēr konsultāciju pakalpojumi, ko sniedza VDM, bija paredzēti valsts iestādēm. Turpretim VDM biedri, kuri bija pienotavas federālajās zemēs, kas iekasēja piena nodevu, bija tikai labuma guvēji un līdz ar to netiešie atbalsta saņēmēji. Komisija secina, ka aplūkoto atbalstu nevar atzīt par saderīgu ar iekšējo tirgu saskaņā ar Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14. nodaļu.

               (176)

               Līdzīgi VDM darbības standartu izstrādes un saskaņošanas jomā bija paredzētas tādu valsts (valsts atzītu) iestāžu konsultēšanai, kuru mērķis galu galā bija pārstāvēt VDM intereses. Turklāt standartu izstrāde un saskaņošana galu galā ir viens no uzdevumiem, ko veic valsts iestādes, kuras – jo īpaši starptautiskā līmenī – izstrādātos noteikumus un standartus parasti īsteno likumdošanas vai administratīvā procesā. Tāda apvienība kā VDM var ietekmēt attiecīgās procedūras (sarunas starptautiskajās komisijās, likumdošanu) tikai kā konsultante. Šo iemeslu dēļ nevar runāt par saderību ar iekšējo tirgu saskaņā ar Pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14. nodaļu.

               (177)

               Izņemot ieinteresēto personu minētās tiesību normas, saderība ar iekšējo tirgu neizriet arī no citām tiesību normām (un Vācija nav arī atsaukusies uz citiem saderības noteikumiem). Rezultātā Komisija secina, ka atbalsts, kas laikā no 2001. līdz 2006. gadam piešķirts pārstrādes un tirdzniecības nozarē strādājošajiem uzņēmumiem, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.

      Pirmais apakšpasākums (laiks no 2007. gada): “valsts iestāžu konsultēšana” un “standartu izstrāde un saskaņošana”

               (178)

               Attiecībā uz laiku no 2007. gada izmainījās noteikumi par tehniskā atbalsta nodrošināšanas saderību ar iekšējo tirgu.

               (179)

               Tehniskā atbalsta nodrošināšana ir reglamentēta Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam IV.K nodaļā. Atbalsts radīja priekšrocības pienotavām federālajās zemēs, kur tika iekasēta piena nodeva. Pienotavas ir lauksaimniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības nozares uzņēmumi (sk. arī 175. apsvērumu).

               (180)

               Atbalsta, kas piešķirts tirdzniecības un pārstrādes uzņēmumiem, saderību ar iekšējo tirgu pamatojošā tiesību norma ir Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 105. punkts saistībā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 70/2001 (45) 5. pantu. Attiecībā uz laiku pēc Komisijas Regulas (EK) Nr. 800/2008 (46) stāšanās spēkā 105. punkts ir jāsaprot kā atsauce uz tās 26. un 27. pantu.

               (181)

               Gan Regulas (EK) Nr. 70/2001 5. pants, gan Regulas (EK) Nr. 800/2008 26. un 27. pants attiecas uz konsultāciju pakalpojumiem. Tomēr šajā lietā no pienotavu viedokļa runa ir nevis par konsultācijām, bet gan – kā jau minēts 175.–177. apsvērumā – par interešu pārstāvību.

               (182)

               Turklāt saderība ar iekšējo tirgu neizriet arī no citām tiesību normām, kā vien no ieinteresēto personu minētajām normām (un Vācija nav arī atsaukusies uz citiem saderības noteikumiem). Līdz ar to VDM darbības “valsts iestāžu konsultēšanas” un “standartu izstrādes un saskaņošanas” jomā laikā no 2007. līdz 2013. gadam nav saderīgas ar iekšējo tirgu.

               (183)

               Rezultātā Komisija secina, ka atbalsts, kas laikā no 2007. gada piešķirts pārstrādes un tirdzniecības nozarē strādājošajiem uzņēmumiem, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.

      Otrais apakšpasākums (laiks no 2001. līdz 2006. gadam): vispārīgas informācijas sniegšana

               (184)

               Vispārīgas informācijas sniegšanai (59. un 60. apsvērums) piešķirtā atbalsta saderība ar iekšējo tirgu, iespējams, varētu izrietēt no noteikumiem par tehniskā atbalsta nodrošināšanu.

               (185)

               Kā jau iepriekš minēts 175. apsvērumā, tehniskā atbalsta nodrošināšana ir reglamentēta Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14. nodaļā.

               (186)

               Attiecīgā 14. nodaļa cita starpā attiecas uz atbalstu saistībā ar lauksaimniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības darbībām (sk. 175. apsvērumu).

               (187)

               Komisija ņem vērā, ka pasākums ir veicinājis nozares ilglaicīgo dzīvotspēju, vienlaikus tikai nedaudz ietekmējot konkurenci (Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14.1. punkta otrais teikums).

               (188)

               Atbalsts ir piešķirts vispārīgas informācijas izplatīšanas izmaksu segšanai.

               (189)

               Saistībā ar tehniskā atbalsta nodrošināšanu attaisnotās izmaksas ir izsmeļoši norādītas Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14.1. punkta piecos ievilkumos. Aplūkoto informācijas sniegšanu var uzskatīt par jaunu metožu popularizēšanas pasākumu piektā ievilkuma nozīmē. Saistībā ar jēdzienu “jaunu metožu popularizēšana” piektā ievilkuma tekstu var interpretēt plaši. Piebilde “piemēram, pietiekami maza mēroga izmēģinājuma projekti vai demonstrējumu projekti” ir jāsaprot nevis kā ierobežojums, bet gan atbilstoši tekstam (“piemēram”) tikai kā piemērs. No šāda viedokļa var uzskatīt, ka vispārīgas informācijas sniegšana, jo īpaši zinātnes atziņu un vispārīga faktu materiāla par pienu publiskošana visiem saprotamā veidā, līdzinās jaunu metožu izplatīšanai. Saderības noteikuma 14.1. punktā mērķis faktiski ir atļaut tādu pasākumu subsidēšanu, kur – kā šajā lietā aplūkotajos pasākumos – saņēmēji tiek informēti par jauniem paņēmieniem dažādās lauksaimniecībai nozīmīgās jomās, piemēram, labu lauksaimniecības praksi vai dzīvnieku aizsardzību piena lopkopībā (sk. 59. apsvērumu).

               (190)

               Komisija ņem vērā, ka šis atbalsts principā bija pieejams visām “atbilstīgām” fiziskām un juridiskām personām attiecīgajā jomā, pamatojoties uz objektīvi definētiem kritērijiem (Kopienas pamatnostādņu 2000.–2006. gadam 14.2. punkta pirmais teikums), proti, tās neierobežoti varēja gūt labumu no sniegtās informācijas.

               (191)

               Vācija ir apliecinājusi, ka laikā no 2001. līdz 2006. gadam piešķirtā atbalsta kopsumma nepārsniedza EUR 100 000 katram saņēmējam triju gadu laikā. Ja uzņēmumiem, kuriem ir piemērojama Komisijas noteiktā mazu un vidēju uzņēmumu definīcija (47), piešķirtā summa bija vairāk nekā EUR 100 000, maksimāli atļautā atbalsta likme nepārsniedza 50 % no attaisnotajām izmaksām. Atbalsta summas aprēķinā par saņēmējiem tika uzskatītas personas, kas izmantoja šādus pakalpojumus, proti, pienotavas federālajās zemēs, kas iekasēja piena nodevu.

               (192)

               Komisija secina, ka šajā sadaļā izvērtētais atbalsts bija atbilstīgs Kopienas pamatnostādņu 2000.-2006. gadam attiecīgajiem nosacījumiem un līdz ar to laikā no 2001. līdz 2006. gadam bija saderīgs ar iekšējo tirgu.

      Otrais apakšpasākums (laiks no 2007. gada): vispārīgas informācijas sniegšana

               (193)

               Tāpat kā uz iepriekšējo laikposmu, uz atbalstu vispārīgas informācijas sniegšanas darbībām attiecas noteikumi par tehniskā atbalsta nodrošināšanu.

               (194)

               Tehniskā atbalsta nodrošināšana ir reglamentēta Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam IV.K nodaļā. Atbalsts bija izdevīgs pienotavām federālajās zemēs, kas iekasēja piena nodevu. Pienotavas ir lauksaimniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības nozares uzņēmumi (sk. arī 175. apsvērumu).

               (195)

               Pamatnostādnēs 2007.–2013. gadam vispirms ir paredzēts, ka Komisija nekādā gadījumā nedrīkst atļaut atbalstu lieliem uzņēmumiem (Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 106. punkts), un tādējādi attiecībā uz lieliem uzņēmumiem saderību atzīt nav iespējams. Atliek pārbaudīt, vai ar iekšējo tirgu ir saderīgs maziem un vidējiem uzņēmumiem piešķirtais atbalsts. Tādēļ turpmāk saderības novērtējumā tiks ņemts vērā tikai atbalsts, kas piešķirts maziem un vidējiem uzņēmumiem.

               (196)

               Saistībā ar pienotavām, proti, pārstrādes un tirdzniecības nozares uzņēmumiem, piešķirto atbalstu Pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 105. punktā ir norādīts uz attiecīgajiem noteikumiem Regulas (EK) Nr. 70/2001 5. pantā. Attiecībā uz laiku pēc Regulas (EK) Nr. 800/2008 stāšanās spēkā šī norma ir jāsaprot kā atsauce uz tās 26. un 27. pantu.

               (197)

               Nevienā no minētajām Regulas (EK) Nr. 70/2001 un (EK) Nr. 800/2008 normām nebija paredzēta vispārīgas informācijas izplatīšana.

               (198)

               Komisija Savienības tiesībās nevar atrast arī nekādas citas normas, kurās attiecīgos apstākļos ir paredzēta šāda pārstrādes un tirdzniecības uzņēmumiem piešķirta atbalsta saderība ar iekšējo tirgu (un arī Vācija nav atsaukusies uz citiem saderības noteikumiem).

               (199)

               Komisija secina, ka atbalsts, kas laikā no 2007. gada ir piešķirts pārstrādes un tirdzniecības uzņēmumiem, proti, pienotavām, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.

      Parafiskālās nodevas

               (200)

               Tā kā valsts atbalsts tika finansēts no parafiskālas nodevas (sk. 13.–17. apsvērumu), Komisijai jāizvērtē gan subsidētie pasākumi, gan atbalsts, gan to finansēšanas veids. Ja atbalsta finansēšanas veids, galvenokārt no obligātām iemaksām, ir atbalsta pasākumu neatņemama sastāvdaļa, Komisijai atbalsta pasākuma novērtējumā jāņem vērā arī atbalsta finansēšanas veids (48).

               (201)

               Lai nodevu vai tās daļu varētu uzskatīt par atbalsta pasākuma sastāvdaļu, saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu starp nodevu un atbalstu jāpastāv ciešai ar izlietojumu saistītai saiknei tādā nozīmē, ka nodevas ieņēmumi tiek tieši izmantoti atbalsta finansēšanai (49), un nodevas apmēram tieši jāietekmē valsts atbalsta apmērs (50).

               (202)

               Šie abi kritēriji jāpiemēro visam izmeklēšanas laikam.

               (203)

               Pirmais kritērijs šķiet izpildīts, jo saskaņā ar MFG 22. panta 1. punktu federālajām zemēm ir iespēja iekasēt attiecīgās parafiskālās nodevas. Vienlaikus MFG 22. panta 2. un 2.a punktā ir precizēts, kādus pasākumus drīkst finansēt no nodevas ieņēmumiem. Tādēļ Komisija secina, ka nodevas ieņēmumi ir iezīmēti īpašiem mērķiem un tos drīkst izmantot tikai konkrētiem likumā noteiktiem mērķiem. Ņemot vērā labvēlīgo lēmumu un šo lēmumu, Komisija uzskata, ka šajā saistībā veiktie atbalsta pasākumi galvenokārt ir atbalsts. Turklāt tas, ka ir noteikti mērķi, nozīmē, ka nodevas ieņēmumus nevar izlietot citiem valsts uzdevumiem, kuri nav minēti MFG 22. panta 2. un 2.a punktā.

               (204)

               Saistībā ar jautājumu, vai nodevas apmērs tieši ietekmē valsts atbalsta apmēru, jānorāda uz MFG 22. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru nodevas ieņēmumi ir jāuzskaita atsevišķi un tos nedrīkst izlietot federālo zemju iestāžu administratīvajiem izdevumiem. Saskaņā ar Vācijas sniegto informāciju šajā lēmumā novērtētie pasākumi netiek finansēti no citiem valsts līdzekļiem, kā vien no piena nodevas ieņēmumiem. Tas Komisijai liek secināt, ka nodevas apmērs faktiski tieši ietekmē valsts atbalsta apmēru.

               (205)

               Ja nodevas ir atbalsta pasākuma sastāvdaļa, Komisijai jāpārbauda, vai šajā gadījumā nenotiek diskriminācija starp importētajiem un iekšzemes produktiem (51) vai starp eksportētajiem iekšzemes produktiem un valsts tirgū tirgotajiem iekšzemes produktiem (52).

               (206)

               Piena nodeva netiek iekasēta par importētiem produktiem. Tādējādi MFG paredzētie atbalsta pasākumi nepasliktina importēto produktu situāciju.

               (207)

               Turklāt piena nodevu varētu uzskatīt par diskriminējošu valsts iekasētu nodevu, kas ir pretrunā LESD 110. panta noteikumiem, tad, ja piena nodeva tādā mērā, kādā par valstī ražotiem un pārstrādātiem produktiem ir radies piena nodevas parāds, tikai daļēji tiek kompensēta ar priekšrocībām, kas izriet no tās ieņēmumu izlietošanas, kā rezultātā tiek pasliktināta eksportēto iekšzemes produktu situācija. Vācijas iestādes ir paskaidrojušas, ka saskaņā ar to rīcībā esošo informāciju uzņēmumiem, kuri eksportē piena produktus, nodevas iekasēšana nav radījusi nelabvēlīgu stāvokli. Tomēr, ja turpmāk uzņēmums, kas ir eksportējis piena produktus, pierādīs, ka nodevas iekasēšana ir pasliktinājusi tā situāciju, atbilstoši Vācijas apliecinājumam attiecīgās nodevas summas tiks atlīdzinātas. Ņemot vērā šo pamatojumu, Komisija secina, ka diskriminācija nenotiek.

               (208)

               Līdz ar to Komisija secina, ka nodeva nav pretrunā LESD 110. panta noteikumiem (53).

               (209)

               Turklāt jāpārbauda, vai piena nodevas iekasēšana nav pretrunā tirgus kopīgās organizācijas mērķiem lauksaimniecības nozarē. Šajā saistībā jākonstatē, vai piena nodevas ietekmē iekšzemes galaproduktu cenas un vai tādējādi iekšzemes produkti tiek diskriminēti salīdzinājumā ar importētiem produktiem (54). Saistībā ar to Komisija secina, ka Vācijā tirgotā piena mazumtirdzniecības cena acīmredzami ir zemāka par EUR 0,45 par litru. Piena nodeva nepārsniedz EUR 0,0015 par kilogramu un līdz ar to veido tikai minimālu daļu no pārdošanas cenas. Tādēļ Komisija secina, ka piena nodevas iekasēšana nav pretrunā attiecīgās tirgus kopīgās organizācijas mērķiem.

      Secinājums

               (210)

               Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 15. panta 1. punktu uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas desmit gadu noilguma periods. Atbilstoši Regulas (EK) Nr. 659/1999 15. panta 2. punktam “visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija (…), pārtrauc noilguma periodu.”

               (211)

               Pēc tam, kad Vācija bija iesniegusi 2010. gada ikgadējo ziņojumu par valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē, 2011. gada 28. novembra vēstulē Komisija lūdza Vāciju iesniegt papildu informāciju par atbalsta shēmu. Ar šo Komisijas darbību tika pārtraukts noilguma periods. Tāpēc šis lēmums – atbilstoši iepriekšējā apsvērumā minētajam desmit gadu noilguma periodam – attiecas uz laiku no 2001. gada 28. novembra.

               (212)

               Komisija secina, ka Vācija, pārkāpjot LESD 107. un 108. panta prasības, ir nelikumīgi piešķīrusi atbalstu. Šis atbalsts radīja priekšrocības piena pārstrādes un tirdzniecības nozares uzņēmumiem visā Vācijā. Šis atbalsts daļēji ir saderīgs ar iekšējo tirgu (192. apsvērums) un daļēji – nesaderīgs ar iekšējo tirgu (177., 183. un 199. apsvērums).

               (213)

               Komisija uzskata, ka, lai atgūtu ar iekšējo tirgu nesaderīgo atbalstu, ir saprātīgi rīkoties šādi: lai aprēķinātu atgūstamo atbalstu, maksājumi, kas no piena nodevas ieņēmumiem ir veikti VDM par tās veiktajiem pasākumiem, ir jāsadala uz attiecīgajām pienotavām proporcionāli to maksātajām piena nodevas summām. Komisija ir gatava apspriest ar Vāciju citus veidus attiecīgo līdzekļu sadalei uz atbalsta saņēmējiem,

         IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
   1. pants
   Finansiālais atbalsts, kuru Vācija ar Verband der Milchwirtschaft e. V. starpniecību ir piešķīrusi zinātniekiem, nav atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
   Finansiālais atbalsts, kuru Vācija ar Verband der Milchwirtschaft e. V. starpniecību ir piešķīrusi saistībā ar lekcijām Hannoveres Tehniskajā augstskolā, nav atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
   Finansiālais atbalsts, kuru Vācija ir piešķīrusi saistībā ar darbību, ko Verband der Milchwirtschaft e. V. veica kā vispārīgas informācijas izplatītāja, kā valsts iestāžu konsultante, kā arī standartu izstrādes un saskaņošanas jomā, ir atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
   2. pants
   Atbalsts, ko Vācija, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta prasības, ir nelikumīgi piešķīrusi saistībā ar darbību, ko Verband der Milchwirtschaft e. V. veica kā vispārīgas informācijas izplatītāja laikā no 2001. gada 28. novembra līdz 2006. gada 31. decembrim, ir saderīgs ar iekšējo tirgu.
   3. pants
   Atbalsts, ko Vācija, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta prasības, ir nelikumīgi piešķīrusi saistībā ar darbību, ko Verband der Milchwirtschaft e. V. veica kā valsts iestāžu konsultante, kā arī standartu izstrādes un saskaņošanas jomā, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
   Atbalsts, ko Vācija, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punkta prasības, ir nelikumīgi piešķīrusi saistībā ar darbību, ko Verband der Milchwirtschaft e. V. veica kā vispārīgas informācijas izplatītāja laikā no 2007. gada 1. janvāra, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
   4. pants
   1.   Vācija no saņēmējiem atgūst ar iekšējo tirgu nesaderīgo atbalstu, kas piešķirts, pamatojoties uz 3. pantā minēto atbalsta shēmu.
   2.   Atgūstamajai summai pieskaita procentus, ko aprēķina no dienas, kad atbalsts nodots saņēmēju rīcībā, līdz tā faktiskās atgūšanas dienai.
   3.   Procentus aprēķina pēc salikto procentu formulas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu un Komisijas Regulu (EK) Nr. 271/2008 (55), ar ko groza Regulu (EK) Nr. 794/2004.
   4.   Vācija no šā lēmuma pieņemšanas dienas atceļ visus nesamaksātos 3. pantā minētās atbalsta shēmas maksājumus.
   5. pants
   1.   Atbalstu, kas piešķirts saskaņā ar 3. pantā minēto shēmu, atgūst nekavējoties un faktiski.
   2.   Vācija nodrošina, ka šo lēmumu izpilda četru mēnešu laikā pēc tā paziņošanas dienas.
   6. pants
   1.   Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas Vācija sniedz šādu informāciju:

               a)

               to atbalsta saņēmēju saraksts, kuri saņēmuši atbalstu saskaņā ar 3. pantā minēto shēmu, kā arī kopējā atbalsta summa, kuru katrs no viņiem ir saņēmis saskaņā ar šo shēmu;

               b)

               kopējā no katra atbalsta saņēmēja atgūstamā summa (pamatsumma un procenti);

               c)

               sīks jau veikto un plānoto šā lēmuma izpildes pasākumu apraksts;

               d)

               dokumenti, kas apliecina, ka atbalsta saņēmējiem ir pieprasīts atmaksāt atbalstu.

         2.   Vācija informē Komisiju par šā lēmuma īstenošanas nolūkā veikto valsts pasākumu norisi, līdz saskaņā ar 3. pantā minēto shēmu piešķirtā atbalsta atgūšana ir pabeigta. Pēc Komisijas pieprasījuma Vācija nekavējoties sniedz informāciju par jau veiktajiem un plānotajiem šā lēmuma izpildes pasākumiem. Tā sniedz arī sīku informāciju par atbalsta un atgūšanas procentu summām, ko saņēmēji jau atmaksājuši.
   7. pants
   Šis lēmums ir adresēts Vācijas Federatīvajai Republikai.
   Vācija tiek aicināta nekavējoties nosūtīt atbalsta saņēmējiem šā lēmuma kopiju.

      Briselē, 2015. gada 16. decembrī

            Komisijas vārdā –

            Komisijas loceklis

         Phil HOGAN

      (1)  OV C 7, 10.1.2014., 8. lpp.

      (2)  Padomes 1999. gada 22. marta Regula (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV L 83, 27.3.1999., 1. lpp.).

      (3)  Sk. 1. zemsvītras piezīmi. Pirms tam 2013. gada 9. decembra vēstulē Vācijai tika nosūtīts labojums.

      (4)  http://www.idf-germany.com/der-verband/mitglieder-und-foerderer/

      (5)  Padomes 2007. gada 22. oktobra Regula (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (Vienotā TKO regula) (OV L 299, 16.11.2007., 1. lpp.).

      (6)  Pirmās instances tiesas 2005. gada 26. janvāra spriedums Piau/Komisija, T-193/02, ECLI:EU:T:2005:22, 69. punkts; Komisijas 2006. gada 26. aprīļa Lēmums N277/2003 – Aizsargājamo dabas teritoriju nodošana.

      (7)  Šajā ziņā VDM cita starpā norāda uz 5. panta 3. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulā (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV L 31, 1.2.2002., 1. lpp.).

      (8)  No šāda viedokļa VDM norāda uz Pirmās instances tiesas 2006. gada 12. decembra spriedumu SELEX/Komisija, ECLI:EU:T:2006:387, par normu pieņemšanas un standartu izstrādes nekomerciālo raksturu.

      (9)  OV C 28, 1.2.2000., 2. lpp.

      (10)  OV C 319, 27.12.2006., 1. lpp.

      (11)  Šajā saistībā par pārskatu un statistiku izplatīšanu VDM norāda uz Komisijas 2006. gada 27. jūlija lēmumu par valsts atbalstu N 425/09, 9. punkta beigas.

      (12)  Šajā saistībā, piemēram, attiecībā uz Vāciju VDM norāda uz valsts atbalstu N 571/2002 – Likums par noieta veicināšanas fondu (Absatzfondsgesetz).

      (13)  Komisijas 2014. gada 9. aprīļa Lēmums 2014/416/ES par Francijas īstenoto valsts atbalsta shēmu SA.23257 (12/C) (ex NN 8/10, ex CP 157/07) (nozaru līgums, kas noslēgts saskaņā ar Francijas dārzkopības produktu un dārzkopju un ainavistu profesijas veicināšanas apvienību Val'Hor (OV L 192, 1.7.2014., 59. lpp.).

      (14)  Tiesas 2013. gada 30. maija spriedums Doux Elevage, C-677/11, ECLI:EU:C:2013:348, 38. punkts.

      (15)  Tiesas 2002. gada 18. maija spriedums Stardust Marine, C-482/99, ECLI:EU:C:2002:294, 52. punkts.

      (16)  Tiesas 2004. gada 15. jūlija spriedums Pearle BV, C-345/02, ECLI:EU:C:2004:448, 36. punkts.

      (17)  Vispārējās tiesas 2012. gada 27. septembra spriedums, Plans de Campagne, T-139/09, ECLI:EU:T:2012:496, 62. punkts.

      (18)  Tiesas 2013. gada 19. decembra spriedums Vent de Colère u. c., C-262/12, ECLI:EU:C:2013:851, 11. punkts, kā arī ģenerāladvokāta N. Jēskinena (N. Jääskinen) 2013. gada 11. jūlija secinājumi lietā, kurā ir taisīts spriedums Vent de Colère u. c., C-262/12, ECLI:EU:C:2013:469, 49. punkts.

      (19)  Sk. Tiesas 2004. gada 15. jūlija spriedumu Pearle BV, C-345/02, ECLI:EU:C:2004:448, 37. punkts, Tiesas 2013. gada 30. maija spriedumu Doux Elevage, C-677/11, ECLI:EU:C:2013:348, 40. punkts, un Lēmumu 2014/416/ES.

      (20)  Sk. Tiesas 2004. gada 15. jūlija spriedumu Pearle BV, C-345/02, ECLI:EU:C:2004:448, 37. punkts, un Tiesas 2013. gada 30. maija spriedumu Doux Elevage, C-677/11, ECLI:EU:C:2013:348, 40. punkts.

      (21)  OV C 8, 11.1.2012., 4. lpp.

      (22)  Tiesas 2007. gada 11. septembra spriedums Komisija/Vācijas Federatīvā Republika, C-318/05, ECLI:EU:C:2007:495, 68. punkts. Sk. arī Komisijas 2001. gada 25. aprīļa Lēmumu lietā N 118/00 par valsts subsīdijām profesionāliem sporta klubiem un EBTA Uzraudzības iestādes lēmumu lietā 68123 – Norvēģija – Nasjonal digital lęringsarena, 12.10.2011., 9. lpp.

      (23)  Komisijas paziņojums par Eiropas Savienības atbalsta noteikumu piemērošanu kompensācijai, kas piešķirta par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanu, 27. punkts, OV C 198, 27.6.2014., 1. lpp.

      (24)  Tiesas 2003. gada 20. novembra spriedums Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie/GEMO, C-126/01, ECLI:EU:C:2003:622, 23. punkts.

      (25)  Tiesas 2003. gada 20. novembra spriedums Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie/GEMO, C-126/01, ECLI:EU:C:2003:622, 24. punkts.

      (26)  Piemēram, Būvniecības likumu krājuma (Baugesetzbuch, BauGB) 37. panta 2. punkta trešais teikums, Likuma par dabas aizsardzību un ainavas saglabāšanu (BnatSchG) 17. panta 1. un 2. punkts, 18. panta 3. un 4. punkts, 22. panta 5. punkts, Vispārējā dzelzceļa likuma (AEG) 2. panta 7. punkts, 11. panta 2. un 3. punkts, 12. panta 7. punkts, 14. panta 4. punkta 2. apakšpunkts, 26. panta 3. punkts, 35.a panta 3. punkts. Par BNatSchG agrāko 9. pantu sk. Federālās Administratīvās tiesas (Bundesverwaltungsgericht) 1993. gada 29. aprīļa spriedumu lietā 7 A 4/93, 22. punkts (“(…) lēmumam ar apspriešanos atšķirībā no lēmuma ar saskaņošanu nav nepieciešama gribu sakritība. Tas nozīmē ne vairāk kā citas iestādes (kā eksperta) uzklausīšanu, tādējādi radot tai iespēju procedūrā iesniegt savus apsvērumus”), un par AEG agrāko 18. panta 2. punkta pirmā teikuma 2. apakšpunktu – Bundesverwaltungsgericht2000. gada 31. oktobra spriedumu lietā 11 VR 12/00, 5. punkts (“AEG 18. panta 2. punkta pirmā teikuma 2. apakšpunktā paredzētā apspriešanās ar iesnieguma iesniedzēju, kad atšķirībā no saskaņošanas nav nepieciešama gribu sakritība (…)”), kā arī 2005. gada 7. februāra spriedumu lietā 9 VR 15/04, 11. punkts (“Nepieciešamās apspriešanās ar iesnieguma iesniedzēju (…) plānu apstiprinošā iestāde veica, dodot iesnieguma iesniedzējai (…) iespēju iesniegt savus apsvērumus”).

      (27)  Sk. arī MFG 22. panta 1. punkta sesto teikumu ar norādi uz federālo zemju valdību tiesībām (un iespēju deleģēt pilnvaras augstākajām federālās zemes iestādēm), kā arī MFG 23. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru nodevas iekasē atbilstīgi Nodokļu kodeksa (Abgabenordnung, AO) noteikumiem, kuri, savukārt, paredz, ka jābūt pieņemtam paziņojumam par nodokli vai līdzīgam administratīvajam aktam (sk. AO 122. un 251. pantu). Turpretim saskaņā ar MFG 14. panta 3. punktu attiecīgajai federālās zemes apvienībai nedrīkst uzticēt valsts iestādes uzdevumus.

      (28)  Attiecīgo federālo zemju rīkojumi ir minēti 21.–28. apsvērumā.

      (29)  Tiesas 2013. gada 30. maija spriedums Doux Elevage, C-677/11, ECLI:EU:C:2013:348, 40. punkts.

      (30)  Tiesas 2013. gada 30. maija spriedums Doux Elevage, C-677/11, ECLI:EU:C:2013:348, 31. punkts.

      (31)  Tiesas 2013. gada 30. maija spriedums Doux Elevage, C-677/11, ECLI:EU:C:2013:348, 32. punkts.

      (32)  Sk., piemēram, 2007. gada 17. oktobra Rīkojuma par piena nodevu (BayMilchUmlV) 6. panta 3. punktu.

      (33)  Sk., piemēram, 2007. gada 17. oktobra Rīkojuma par piena nodevu (BayMilchUmlV) 5. pantu.

      (34)  Sk. Tiesas 2014. gada 11. septembra spriedumu Komisija/Vācija, C-527/12, ECLI:EU:C:2014:2193, 41. un 56. punkts.

      (35)  Tiesas 2013. gada 30. maija spriedums Doux Elevage, C-677/11, ECLI:EU:C:2013:348, 32., 35. un 38. punkts.

      (36)  Sk. šādus izteikumus VDM interneta vietnē (http://www.idf-germany.com/): “VDM pārstāv piena nozares uzņēmumu intereses IDF”; “piena nozares uzņēmumu interešu aizstāvēšana un veicināšana”; “piensaimnieku interešu pārstāvība likumdošanas procesā ministrijās”; “(…) konsultācijas par visiem piensaimniecības jautājumiem dod tiešu vai netiešu labumu arī atsevišķiem piena ražotājus vai pienotavām”; “visās starptautiskās komisijās VDM rūpējas par to, lai tiktu ievērotas Vācijas intereses”; “[uzdevums ir] izklāstīt piena nozares uzņēmumu intereses kā saskaņotu viedokli kompetentajās federālajās iestādēs”; “(…) veicināt koordinēšanu starp federālajām iestādēm un piena nozares uzņēmumiem”; “VDM būtiski veicina to, lai piena nozares uzņēmumi un iestādes atrastu kopīgu valodu”; “pārstāvot visu piena nozari, VDM piedalās standartu izstrādē un saskaņošanā (…)”; “tā kā BMELV norīko Vācijas delegācijas uz Pārtikas kodeksa komitejas sēdēm, arī šajā gadījumā VDM un tādējādi arī tās biedru apvienības pārstāv piena nozares uzņēmumu intereses”; “VDM pārstāv piena nozares uzņēmumu pozīciju politikā”.

      (37)  Tiesas 1980. gada 17. septembra spriedums Philip Morris Holland BV/Komisija, C-730/79, ECLI:EU:C:1980:209, 11. un 12. punkts.

      (38)  Jo īpaši sk. Tiesas 1988. gada 13. jūlija spriedumu Francijas Republika/Komisija, 102/87, ECLI:EU:C:1988:391.

      (39)  Tiesas 2015. gada 14. janvāra spriedums Eventech Ltd/Parking Adjudicator, C-518/13, ECLI:EU:C:2015:9, 67. punkts.

      (40)  Komisijas 2012. gada 9. oktobra Īstenošanas regula (ES) Nr. 927/2012, ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 304, 31.10.2012., 1. lpp.).

      (41)  Avots: Eurostat.

      (42)  Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regula (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (ES) 2015/1589, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV L 140 30.4.2004., 1. lpp.).

      (43)  Vispārējās tiesas 2002. gada 30. aprīļa spriedums Gibraltārs/Komisija, T-195/01 un T-207/01, ECLI:EU:T:2002:111, 111. punkts.

      (44)  OV C 119, 22.5.2002., 22. lpp.

      (45)  Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regula (EK) Nr. 70/2001 par EK Līguma 87. un 88. panta piemērošanu, sniedzot valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem (OV L 10, 13.1.2001., 33. lpp.).

      (46)  Komisijas 2008. gada 6. augusta Regula (EK) Nr. 800/2008, kas atzīst noteiktas atbalsta kategorijas par saderīgām ar kopējo tirgu, piemērojot Līguma 87. un 88. pantu (vispārējā grupu atbrīvojuma regula) (OV L 214, 9.8.2008., 3. lpp.).

      (47)  OV L 107, 30.4.1996., 4. lpp.

      (48)  Tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedums Van Calster, C-261/01 un C-262/01, ECLI:EU:C:2003:571, 49. punkts.

      (49)  Tiesas 2005. gada 13. janvāra spriedums Streekgewest Westelijk Noord-Brabant, C-174/02, ECLI:EU:C:2005:10, 26. punkts; Tiesas 2005. gada 27. oktobra spriedums Nazairdis SAS e.a./Caisse nationale de l'organisation autonome d'assurance vieillesse des travailleurs non salariés des professions industrielles et commerciales (Organic), C-266/04 līdz C-270/04, C-276/04 un C-321/04 līdz C-325/04, ECLI:EU:C:2005:657, 46.–49. punkts.

      (50)  Tiesas 2005. gada 13. janvāra spriedums Streekgewest Westelijk Noord-Brabant, C-174/02, ECLI:EU:C:2005:10, 28. punkts, un Tiesas 2006. gada 15. jūnija spriedums, Air Liquide, apvienotās lietas C-393/04 un C-41/05, ECLI:EU:C:2006:403, 46. punkts.

      (51)  Par diskrimināciju starp iekšzemes un eksportētajiem produktiem sk. tostarp Tiesas 2002. gada 23. aprīļa spriedumu Nygard, C-234/99, ECLI:EU:C:2002:244, 21. un 22. punkts.

      (52)  Par diskrimināciju starp iekšzemes un importētajiem produktiem sk. Tiesas 1992. gada 11. marta spriedumu Compagnie Commerciale de l'Ouest, apvienotās lietas C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 un C-83/90, ECLI:EU:C:1992:118, 26. punkts.

      (53)  Tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedums Van Calster, C-261/01 un C-262/01, ECLI:EU:C:2003:571, 48. punkts.

      (54)  Tiesas 2003. gada 22. maija spriedums Freskot, C-355/00, ECLI:EU:C:2003:298, 18.–32. punkts.

      (55)  Komisijas 2008. gada 30. janvāra Regula (EK) Nr. 271/2008, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 82, 25.3.2008., 1. lpp.).